Справа № 638/24925/24
Провадження № 2/638/1018/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року Шевченківський районний суд міста Харкова в складі:
Головуючого судді Цвірюка Д.В.,
за участю секретаря Рудської В.П.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності,

встановив:

Адвокат Прядко Олександр Олександрович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просить встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме: у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у розмірі 1/5 частини за кожним та виділити ОСОБА_2 її частку 1/5 у спільну часткову власність, а також визнати договір купівлі-продажу частки вказаної квартири, укладений 17.12.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – дійсним, та визнати за нею право власності загалом на 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_3 на його частку 1/5 у квартири за адресою: АДРЕСА_2 з 17.12.2021.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 липня 1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду видано Свідоцтво на право власності на житло, згідно якого квартира за адресою:    АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Згідно договору міни квартирами від 17 грудня 1994 року, дані особи поміняли вищевказану квартиру на кв. АДРЕСА_1 . На даний час вищевказана квартира в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстрована, оскільки прізвище власників квартири у договорі міни та їх особистих документах відрізняється. Зазначає, що помилку у прізвищі спочатку допустили у Харківському міському центрі приватизації державного житлового фонду, коли перекладали прізвища родини із російської мови на українську, а потім повторили у Десятій Харківській державній нотаріальній конторі. На момент укладення договору міни батьки позивачки мали тільки паспорт громадян СРСР, а позивачка та її брати мали тільки свідоцтва про народження, де прізвище було записано на російській мові « ОСОБА_9 ». З метою захисту права власності позивачки, вона звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова із заявою в окремому провадженні про встановлення факту належності позивачці договору міни квартирами від 17 грудня 1994 року. На час звернення з даним позовом рішення по справі не прийнято. Зазначає, що після придбання квартири батьки розлучились, сім`я розпалась. Мати переїхала до міста Красноармійськ (Покровськ) Донецької області в 1997 році. Батько переїхав у місто Грайворон, Білгородської області російської федерації приблизно у цей час разом із молодшим сином ОСОБА_4 . B кв. АДРЕСА_1 залишились зареєстрованими позивачка і ОСОБА_10 . Проте, фактично проживала, утримувала цю квартиру виключно позивачка. Відповідач ОСОБА_3 інтересу у спільному утриманні цього майна не проявляв. Мати позивачки ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красноармійськ Донецька область, заповіту не залишила. Однак, під час звернення позивачки, як спадкоємиці першої черги, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй було роз`яснено, що без визначення часток квартири набути право власності на належну її матері частину квартири є неможливим. З огляду на зазначене позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право спадкоємця нерухомого майна, а після визначення спадкової частки та часток інших співвласників квартири в останньої будуть наявні всі умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у встановленому законом порядку. Батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в рф Білгородська область, Грайворонський район м. Грайворон та залишив заповіт на користь позивачки щодо усього належного йому майна, в тому числі і щодо його частки у спірній квартирі в Харкові. 23.05.2023 позивачка звернулась до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із смертю батька ОСОБА_5 , але отримала письмову відмову через пропуск строку. Вказує, що не може вирішити питання щодо виділу належної їй частки у спільній сумісній власності у позасудовому порядку, адже її батько, матір і молодший брат (можливо) померли. Щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу частки дійсним, зазначає, що станом на 21.11.2024 єдиними співласниками квартири АДРЕСА_1 залишились позивачка і відповідач. Її брат ОСОБА_10 ніколи в спірній квартирі не проживав, хоча і продовжує бути зареєстрованим. Після смерті батьків відповідач спадщину не приймав. У грудні 2021 року між позивачкою та ОСОБА_3 відбулася домовленість стосовно купівлі-продажу ним частки квартири, розташованої за вищезазначеною адресою. 17.12.2021 року ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 135964,50 гривень, що за курсом НБУ становило 5000 доларів США як компенсацію вартості 1/5 частки кв. АДРЕСА_1 , а той в свою чергу пообіцяв в термін до 30.01.2022 року прибути до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі продажу. Однак, до цього часу відповідач ухиляється від взятих на себе зобов`язань, його місце знаходження не відоме, його старий номер телефону не працює. В зв`язку з тим, що позивачка, як добросовісний набувач, не може оформити та закріпити за собою право власності на нерухоме майно, яким вона добросовісно володіє, вона вирішила звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 03.01.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 17.01.2025 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27.01.2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові. Крім того зазначив, що просить виділити ОСОБА_2 її частку без виділу у натурі.
Відповідач ОСОБА_3 надав суду заяву про визнання позову в повному обсязі, просив справу розглядати у його відсутність. 
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. 
З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду.
Судом встановлено, що згідно договору міни квартирами від 17 грудня 1994 року, посвідченого Десятою Харківською нотаріальною конторою р. № 1-16225 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 поміняли квартиру АДРЕСА_4 на кв. АДРЕСА_1 .
Згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1117507 вищевказана квартира належить на праві спільної сумісної власності особам: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Частки у праві власності між співвласниками не визначені.
При цьому, як зазначає позивач, на даний час вищевказана квартира в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстрована, оскільки прізвище власників квартири у договорі міни та їх особистих документах відрізняється, оскільки на момент укладення договору міни батьки позивачки мали тільки паспорт громадян СРСР, а позивачка та її брати мали тільки свідоцтва про народження, де прізвище було записано на російській мові « ОСОБА_12 ».
Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00032503259 від 09.09.2021 року, 08.09.1995 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_14 ».
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 розірвано 06.11.2002 року. Після розірвання шлюбу прізвища залишені без змін.
29.08.2003 року ОСОБА_15 уклала шлюб з ОСОБА_16 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 . Після укладення шлюбу змінено прізвище на « ОСОБА_17 ». 
Постановою Харківського апеляційного суду від 26.05.2026 року встановлено факт належності ОСОБА_2 договору міни квартири від 17.12.1994 року, посвідченого Десятою Харківською нотаріальною конторою №1-16225, за яким квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України,обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Так, судом встановлено на підставі вищедосліджених доказів, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Крім позивача, іншими співвласниками цього об`єкта нерухомості є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Частки співвласників у праві власності не визначені.
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , місце смерті м.Красноармійськ, Україна.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , місце смерті м.Грайворон, російська федерація.
При вирішенні питання щодо визначення часток співвласників суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (стаття 368 ЦК України).
За частиною першою статті 356, частиною першою статті 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Спірна квартира сторонам у справі належить на праві спільної сумісної власності. Частки співвласників не визначені.
Матеріали справи не містять відомостей про домовленість сторін щодо розміру їх часток у майні.
При цьому позивач у позовній заяві просить визначити частки кожного зі співвласників в розмірі 1/5 частини майна, в тому числі стосовно померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
За таких обставин у суду відсутні правові підстави для визнання права на частку за особами, які померли ( ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ), оскільки в цьому випадку виникають спадкові правовідносини.
Ідеальна частка кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно становила по 1/5 частини кожного. Водночас, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_5 щодо їх частки відкрилася спадщина і набуття права власності на спадкове майно потребує інших дій та способів захисту, що не може бути вирішене в цьому провадженні.
Наведені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду в справі № 570/997/19 (постанова від 16.06.2021).
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та визначає розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у розмірі по 1/5 частині за кожним.
Щодо вимоги про виділення позивачу 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній частковій власності, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності передбачено частиною першою статті 364 ЦК України.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.
Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна – це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Визначальним для виділу частки будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, за змістом якої поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси (пункти 1.2, 2.1, 2.4).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16 (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкта нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.
З такого ж висновку виходив Верховний Суд у постанові від 17 травня 2022 року у справі № 570/2438/19 (провадження № 61-11448св20).
З огляду на зазначені норми, виділ частки з об`єкта нерухомості, що перебуває у спільній частковій власності передбачає лише виділ частки у натурі, інших видів такого виділу законодавством не передбачено. 
При цьому, виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості такого виділу.
Тобто, єдиним доказом визначення технічної можливості виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна у зазначеній справі міг би бути висновок будівельно технічної експертизи.
При цьому судом ставилось на обговорення питання щодо призначення будівельно-технічної експертизи з метою визначення технічної можливості виділення частки позивачу у спільній з відповідачами квартирі, з роз`ясненням наслідків відмови від проведення експертизи, однак позивачем та її представником відповідного клопотання заявлено не було.
Оскільки вирішення цього питання потребує спеціальних знань, а матеріали справи не містять відповідних доказів (висновку будівельно-технічної експертизи), суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу частки квартири дійсним, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 17.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_1 у формі нотаріально посвідченої заяви, за змістом якої ОСОБА_3 отримав 135 964 гривень 50 копійок, що за курсом НБУ станом на 17.12.2021 року становить 5000 доларів США від громадянки України ОСОБА_2 , як розрахунок за продаж всієї належної йому частки вищезазначеної квартири. 
Зазначена заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. та зареєстрована в реєстрі за №4683.
Як зазначає позивач, ОСОБА_3 пообіцяв в термін до 30.01.2022 року прибути до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
Проте відповідач, у визначений час і місце для нотаріального посвідчення договору не з`явився, документів, необхідних для його нотаріального посвідчення не надав, чим порушив досягнуті між сторонами домовленості.
З урахуванням викладеного, позивач просила визнати дійсним договір купівлі–продажу нерухомого майна від 17.12.2021 року, укладений між нею та ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 1/5 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 припинивши право власності ОСОБА_3 на його частку 1/5 вказаної квартири.
Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Відповідно до роз`яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
При розгляді спорів щодо визнання правочинів дійсними, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України суду слід з`ясовувати дійсні причини, які перешкоджають нотаріальному посвідченню правочину та якими доказами це підтверджується, окрім того слід перевіряти чи не містить спірний правочин умов, які суперечать закону і які перешкоджають його нотаріальному посвідченню.
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог в цій частині, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 17.12.2021 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Натомість визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально.
ОСОБА_3 визнав позовні вимоги ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність спору про право.
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ОСОБА_2 , а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
З огляду на викладене, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надала належні та неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3-5, 11-13, 76- 82, 83, 89, 264, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд – 
ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності – задовольнити частково.
Визначити, що частка ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/5 частину.
Визначити, що частка ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/5 частину.
Визначити, що частка ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/5 частину.
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Сторони:
позивач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ;
відповідачі – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , рнокпп НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 . 

Головуючий суддя:     Д. В. Цвірюк