ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/591/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «ТАЙКУН»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 (у складі колегії суддів: Андрієнко В. В. (головуючий), Буравльов С. І., Шапран В. В.)
та ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 (суддя Щербаков С. О.) про відмову у відкритті провадження
у справі № 910/591/26
за позовом Приватного підприємства «ТАЙКУН»
до  ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІБАРВА»
про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року Приватне підприємство «ТАЙКУН» (далі - ПП «ТАЙКУН») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІБАРВА» (далі - ТОВ «ПОЛІБАРВА») про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 14.11.2025, укладеного між ТОВ «ПОЛІБАРВА» та громадянином ОСОБА_1 .
Позовні вимоги з посиланням на статті 203, 215, частину 1 статті 232, частину 3 статті 238 Цивільного кодексу України обґрунтовано тим, що мета укладення оспорюваного договору спрямована на незаконне виведення активів ТОВ «ПОЛІБАРВА» та створення штучної заборгованості для здійснення тиску на позивача. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026, відмовлено ПП «ТАЙКУН» відмовлено у прийнятті позовної заяви на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. 
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, спір між сторонами виник не з корпоративних відносин, а останній не є кредитором в процесі ліквідації чи на стадії банкрутства підприємства, а також спір не стосується питання відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), то цей спір не підлягає вирішенню у господарських судах України з огляду на приписи статей 4, 20 ГПК України.
Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, у травні 2026 року ПП «ТАЙКУН» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права (абзац 2 частини 2 статті 287 ГПК України), просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення витання про відкриття провадження у справі).
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій при постановлені оскаржуваних судових рішень було порушено норми статті 20 ГПК України. 
За доводами касаційної скарги, суди попередніх інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень не врахували, що предметом спору у справі № 910/591/26 є визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії), укладеного між ТОВ «ПОЛІБАРВА» та ОСОБА_1 , цей договір є похідним від господарських відносин, оскільки стосується передачі права вимоги за договором про надання послуг № 02-01/23, сторонами якого є два суб`єкти господарювання (ПП «ТАЙКУН» та ТОВ «ПОЛІБАРВА»). Тобто, спір у справі № 910/591/26 виник щодо розпорядження господарськими активами юридичної особи (дебіторською заборгованістю). Той факт, що набувачем цих активів виступила фізична особа, не змінює господарсько-правової природи зобов`язання, яке лежить в основі спору.
Крім того, скаржник у касаційній скарзі посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, від 11.12.2019 у справі № 638/15118/16-ц, у постанові об`єднаної падати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2025 у справі № 904/2465/21.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 910/591/26 за касаційною скаргою ПП «ТАЙКУН» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 з підстави, передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 287 ГПК України. Ухвалено здійснити перегляд постанови Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 та ухвали Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 300 ГПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2).
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. 
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1). 
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. 
Згідно з положеннями частини 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (постанови від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20).
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Звертаючись із відповідним позовом саме до господарського суду, позивач у справі № 910/591/26, що розглядається, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії), який за своєю правовою природою є похідним від основного зобов`язання - договору про надання послуг від 02.01.2023 № 02-01/23, укладеного між двома суб`єктами господарювання ПП «ТАЙКУН» та ТОВ «ПОЛІБАРВА».
При цьому, позивач також зауважив, що ОСОБА_1 є співзасновником (50%) обох сторін основного договору (про надання послуг від 02.01.2023 № 02-01/23) та діючим директором ТОВ «ПОЛІБАРВА» (первісного кредитора).
Унаслідок відступлення права вимоги (цесії) первісний кредитор у зобов`язанні замінюється новим кредитором, але зміст зобов`язання не змінюється: новий кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку в тому ж обсязі, в якому мав вимагати первісний кредитор до вчинення цесії, і на тих самих умовах (стаття 514 Цивільного кодексу України). 
Оскільки первісне зобов`язання виникло у сфері господарювання та стосується розпорядження комерційним активом (дебіторською заборгованістю) юридичної особи, заміна кредитора на фізичну особу ( ОСОБА_1 ) не змінює господарсько-правової природи самого спору.
Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України, є необґрунтованими та не відповідають наведеним вище положенням господарського процесуального законодавства . 
З огляду на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду.
Згідно з частинами 3, 4 статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд суду першої або апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина 6 статті 310 ГПК України).
Ураховуючи викладене, касаційна скарга ПП «ТАЙКУН» підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції та ухвала суду першої інстанції - скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (стаття 129 ГПК України).
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИВ: 
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «ТАЙКУН» задовольнити. 
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у справі № 910/591/26 скасувати.
3. Справу № 910/591/26 передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв
І. С. Міщенко