Справа № 308/1173/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року      місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Голяни О.В., за участю секретаря судового засідання Івашкович Д.А., представника позивача адвоката Сковородько А.М., представника відповідача адвоката Штефанюка І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної унаслідок вчинення кримінального правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача та відповідача.
26.01.2026 АТ «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданих унаслідок вчинення кримінального правопорушення, у розмірі 700 155,82 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2025 обвинуваченого ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 367 КК України на підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження закрито.
У межах зазначеного кримінального провадження АТ «Українська залізниця» було визнано потерпілою стороною та заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, який ухвалою суду залишено без розгляду.
Позивач зазначає, що внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення АТ «Українська залізниця» завдано матеріальної шкоди (збитків) у розмірі 700 155,82 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом у порядку цивільного судочинства.
20.02.2026 через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
У відзиві зазначено, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2025 у справі № 308/11110/21 кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України. Відповідач наголошує, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не є встановленням її вини та не може вважатися підтвердженням факту заподіяння шкоди. Посилається на положення ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України та правові висновки Верховного Суду щодо презумпції невинуватості.
Крім того, відповідач ставить під сумнів належність та допустимість доказів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема довідки спеціаліста від 26.02.2020 року та висновку судово-економічної експертизи № СЕ-19/107-21/1974-ЕК від 10.03.2021 року. Зазначає, що довідка спеціаліста не є актом ревізії чи перевірки уповноваженого органу, а її отримання здійснювалося з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки слідчий та прокурор не наділені повноваженнями призначати перевірки або ревізії. У зв`язку з цим, на думку відповідача, зазначена довідка є недопустимим доказом, а експертний висновок, складений на її підставі, не може вважатися належним доказом розміру шкоди.
Відповідач також вказує, що заявлена до стягнення сума у розмірі 700 155,82 грн не є прямою дійсною шкодою, а фактично становить упущену вигоду (неотримані доходи від простою та зберігання вагонів), яка відповідно до положень ст. 130 КЗпП України не підлягає відшкодуванню в порядку матеріальної відповідальності працівника. Наголошує, що матеріальна відповідальність працівника можлива лише за наявності прямої дійсної шкоди, протиправної поведінки, вини та причинного зв`язку між діями працівника і заподіяною шкодою.
Крім того, у відзиві зазначено про пропуск позивачем річного строку звернення до суду, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України для вимог про відшкодування шкоди, заподіяної працівником. На думку відповідача, днем виявлення шкоди слід вважати 26.02.2020 року — дату складення довідки спеціаліста, тоді як з відповідним позовом до суду позивач звернувся поза межами встановленого законом строку. З огляду на це відповідач вважає, що позов підлягає відмові також з підстав пропуску строку звернення до суду.
Пояснення осіб, що з`явилися, в судовому засіданні. 
Представник позивача адвокат Сковородько А.М. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у такому. 
Представник відповідача адвокат Штефанюк І.М. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладеному у відзиві та письмових поясненнях.
Заяви та клопотання.
16.02.2026 через канцелярію суду представником відповідача подано до суду клопотання про вступ у справу як представника.
20.02.2026, 16.04.2026, 17.03.2026 представником відповідача подані до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 
08.05.2026 відповідач ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.367 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не підтверджує факту вчинення ним кримінального правопорушення та вини, а висновок судово-економічної експертизи №СЕ-19/107-21/1974-ЕК від 10.03.2021 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки ґрунтується на довідці спеціаліста, не містить самостійного дослідження експерта та, на думку відповідача, складений із порушенням методики розрахунку, неправильним застосуванням нормативних актів, без урахування технологічного часу перевалки, митного оформлення та особливостей міжнародних транзитних перевезень відповідно до СМГС. Також відповідач зазначив, що вагони були приватними та не належали до інвентарного парку АТ «Укрзалізниця», товариство не зазнало збитків, а до його посадових обов`язків не входило здійснення нарахувань платежів за перевезення, при цьому наголосив, що спірні правовідносини мають регулюватися нормами трудового законодавства щодо матеріальної відповідальності працівника, а не статтею 1166 ЦК України.
02.03.2026 в судовому засіданні представниками обох сторін в судовому засіданні заявлені усні клопотання про витребування з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області матеріалів судової справи №308/11110/21 за обвинуваченням ОСОБА_1 ч. 2 ст. 367 КК України. Також обґрунтувано підстави, з яких дане клопотання не було заявлене в строк, встановлений процесуальним законодавством.
Інші процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2026 року дана справа передана для розгляду судді цього суду Голяні О.В.
27.01.2026 ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.
02.03.2026 ухвалою суду поновлено строк для пред`явлення клопотання про витребування доказів; витребувано з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області матеріали судової справи №308/11110/21 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367 КК України. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом. 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2025 по справі №308/11110/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди залишено без розгляду. Зазначена ухвала сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.
У ході розгляду кримінальної справи судом роз`яснено обвинуваченому наслідки закриття кримінального провадження та те, що підстава звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючою. У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що наслідки закриття кримінального провадження з підстав спливу строків давності, передбачених ст. 49 КК України, йому відомі та зрозумілі.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14.04.2015 призначений на посаду начальника станції Чоп відокремленого підрозділу «Ужгородська дирекція залізничних перевезень», що підтверджується наказом № 97/06, та у спірний період перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця».
Відповідно до посадової інструкції начальника станції Чоп, затвердженої у 2019 році, ОСОБА_1 належить до професійної групи «Керівники», здійснює загальне керівництво станцією, організовує її роботу відповідно до технологічного процесу, забезпечує виконання основних показників діяльності, контролює роботу працівників та виконання ними посадових обов`язків, організовує та забезпечує достовірність обліку і звітності на станції, а також відповідає за повноту та своєчасність введення інформації в автоматизовані системи управління перевізним процесом. Посадовою інструкцією передбачено відповідальність начальника станції за організацію та достовірність обліку і звітності, прийняті управлінські рішення та належне виконання покладених на нього обов`язків у межах наданих повноважень.
Зі змісту ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2025 по справі №308/11110/21 вбачається, що згідно зі зміненим обвинуваченням ОСОБА_1 , обіймаючи посаду начальника станції Чоп, був службовою особою юридичної особи публічного права, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями.
Органом досудового розслідування інкриміновано, що у період з 01.01.2020 по 30.10.2020 ОСОБА_1 , перебуваючи на території станції Чоп, неналежно виконуючи службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, всупереч вимогам п. 2.15 Інструкції про взаємодію посадових осіб митних органів і працівників залізниць України, затвердженої наказом від 18.09.2008 № 1019/1143, та п. 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, не забезпечив складання актів загальної форми ГУ-23, ГУ-23А щодо простою (затримки) вагонів з вантажами на станційних, під`їзних коліях та місцях загального користування в очікуванні проведення митних операцій, унаслідок чого не було нараховано та не стягнуто збір за зберігання вантажів у вагонах.
У межах обвинувачення зазначено, що упродовж 2019–2020 років на станції Чоп відбувалися затримки вагонів з вантажами, що належали та/або обслуговувалися ТОВ «Інтертрансгруп», ТОВ «Трансстрім», ТОВ «Карпатнафтохім» та ЧП «АвантРейл-М», із визначеною кількістю вагонів та годин простою у кожному випадку. На момент здійснення простою між АТ «Українська залізниця» та відповідними суб`єктами діяли договори про надання послуг, якими передбачалося відшкодування перевізнику витрат, пов`язаних із затримками вагонів і вантажів.
Згідно з висновком судово-економічної експертизи Закарпатського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/107-21/1974-ЕК від 10.03.2021 документально підтверджено висновки, викладені у довідці від 26.02.2021 про надання консультацій спеціалістом Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, в частині розрахованих та неотриманих коштів від простою та зберігання вагонів ТОВ «Чопзовніштранс» на станції Чоп ВСП «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» РФ «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця». Відповідно до висновку експертизи, за період з 01.01.2020 по 30.10.2020 розмір неотриманих коштів становить 700 155 грн 82 коп., у тому числі ПДВ 116 692 грн 64 коп.
Актом перевірки роботи прикордонної станції Чоп від 15.04.2021, складеним комерційним ревізором ОСОБА_2 за участю посадових осіб станції Чоп, встановлено, що у період з 01.01.2017 по 31.10.2020 на станції Чоп мали місце факти безпідставного простою вагонів колії 1435 мм строком від однієї до 27 діб. В акті зазначено, що за наявності вагонів для передачі не всі вагони пред`являлися перевізникам, окремі поїзди здавалися неповносоставними, хоча перевізники європейських країн працювали щоденно та фізична можливість передачі вагонів існувала. Також зазначено, що акти загальної форми щодо затримки вагонів станцією Чоп не складалися, нарахування за затримку вагонів не проводилися, а звернень перевізників щодо необхідності затримки вагонів чи відсутності локомотивів не надходило.
Протоколом наради регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 21.09.2021, складеним за результатами перевірки фактів простою вагонів на станції Чоп, встановлено, що у період 2017–2020 років на станції мали місце випадки тривалого перебування вагонів колії 1435 мм без належного оформлення відповідних документів. У протоколі зазначено, що організація перевезень та дотримання вимог нормативних документів покладалися, зокрема, на начальника станції Чоп Чупа І.Я., а окремі вагони за його вказівкою не пред`являлися перевізникам по території європейських країн позачергово, що призводило до їх перебування на станції без належного документального оформлення.
Листом ВСП «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» від 18.06.2021, наданим на запит слідчого ГУНП у Закарпатській області, повідомлено, що вагони, зазначені у переліках, є приватними вагонами колії 1435 мм та не підпадають під дію правил користування вагонами спільного користування у міжнародному сполученні. У листі зазначено, що плата за користування приватними вагонами на приватних під`їзних коліях при проведенні вантажних операцій не нараховується, а нарахування платежів та зборів за затримку вагонів можливе лише за наявності письмового звернення вантажовласника або експедитора та оформлення актів загальної форми. Також повідомлено, що у спірний період письмових звернень щодо затримки вагонів не надходило, акти загальної форми не складалися, а розрахунок платежів мав здійснюватися змінними агентами з передачі вантажу після закінчення затримки вагонів.
Крім того, у вказаному листі зазначено, що міжнародні перевезення здійснювалися відповідно до СМГС, міжнародних договорів та тарифної політики залізниць держав-учасниць СНД, а від іноземних перевізників претензій щодо перевищення строків доставки вантажу чи вимог про оплату користування вагонами не надходило.
Листом ВСП «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» від 08.09.2021 щодо висновку судово-економічної експертизи № СЕ-19/107-21/1974-ЕК повідомлено, що розрахунки недоотриманих коштів проведені з посиланням на нормативні акти, які діють на території України, тоді як міжнародні транзитні перевезення у спірний період регулювалися, зокрема, СМГС, правилами користування вагонами у міжнародному сполученні, міжнародними договорами з іноземними перевізниками та тарифною політикою залізниць держав-учасниць СНД. Також зазначено, що вагони, щодо яких здійснювалися нарахування, були приватними вагонами колії 1435 мм, а від іноземних перевізників вимог щодо оплати користування такими вагонами не надходило. У листі вказано про відсутність звернень перевізників щодо затримки вагонів та відсутність складених актів загальної форми, у зв`язку з чим зроблено висновок про те, що розрахунки, наведені у висновку експерта, не регламентовані нормативними документами щодо транзитних перевезень у міжнародному сполученні.
Щодо строку звернення до суду, судом встановлено, що згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування 14.08.2021 складено протокол надання доступу до матеріалів досудового розслідування представнику потерпілої сторони ОСОБА_3 . Як убачається з матеріалів справи, цивільний позов у межах кримінального провадження було подано 03.12.2021. У подальшому цей позов ухвалою суду від 14.11.2025 було залишено без розгляду.
Оцінка суду.
Спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству під час виконання трудових обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність настає за наявності сукупності умов: протиправної поведінки працівника, прямої дійсної шкоди, вини працівника та прямого причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) і завданою шкодою.
Пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, якщо її завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Судом установлено, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2025 по справі №308/11110/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов залишено без розгляду. Зазначена ухвала набрала законної сили.
З матеріалів справи вбачається, що саме сторона захисту подала клопотання про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України та про закриття кримінального провадження. У ході розгляду кримінальної справи судом було роз`яснено обвинуваченому суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності, а також наслідки закриття кримінального провадження, зокрема те, що така підстава не є реабілітуючою. У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що наслідки закриття кримінального провадження з підстав спливу строків давності, передбачених статтею 49 КК України, йому відомі та зрозумілі.
Відповідач у цій справі посилається на те, що звільнення його від кримінальної відповідальності не є встановленням вини та не може підтверджувати факт заподіяння шкоди, посилаючись на статтю 62 Конституції України та статтю 17 КПК України щодо презумпції невинуватості.
Суд оцінює такі доводи як безпідставні.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження, які поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать випадки відсутності події кримінального правопорушення, відсутності складу кримінального правопорушення або недоведеності вини особи. Натомість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою.
Нереабілітуючий характер такої підстави означає, що кримінальне провадження припиняється не у зв`язку з виправданням особи, а з процесуальних підстав за наявності встановлених обставин вчинення діяння.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц зазначено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про її виправдання або визнання невинуватою. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 367/6377/17 та від 16 жовтня 2025 року у справі № 352/515/25, у яких наголошено, що нереабілітуючий характер такої підстави не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду у цивільному провадженні в питанні, чи мали місце відповідні дії та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, у межах цієї справи суд не вирішує питання кримінальної винуватості відповідача, а оцінює правові наслідки його дій як працівника підприємства з точки зору трудового законодавства.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинувачений має право заперечувати проти закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності та вимагати розгляду справи по суті з метою реабілітації. Однак відповідач таким правом не скористався, а навпаки — ініціював закриття провадження з нереабілітуючих підстав, будучи належним чином поінформованим про його правові наслідки.
За таких обставин посилання відповідача на презумпцію невинуватості не спростовують можливості покладення на нього матеріальної відповідальності в порядку статей 130, 134 КЗпП України, оскільки закриття кримінального провадження з підстав, передбачених статтею 49 КК України, не є реабілітацією особи та не усуває обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення трудових обов`язків.
Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 700 155 грн 82 коп., яка, за твердженням позивача, виникла внаслідок ненарахування та нестягнення зборів за зберігання вантажів під час простою вагонів на станції Чоп у період з 01.01.2020 по 30.10.2020.
На підтвердження розміру шкоди позивачем подано висновок судово-економічної експертизи Закарпатського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/107-21/1974-ЕК від 10.03.2021.
Згідно із зазначеним висновком документально підтверджено розрахунок неотриманих АТ «Українська залізниця» коштів від простою та зберігання вагонів на станції Чоп ВСП «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» РФ «Львівська залізниця» за відповідний період. Відповідно до висновку експертизи, за період з 01.01.2020 по 30.10.2020 розмір неотриманих коштів становить 700 155 грн 82 коп., у тому числі ПДВ 116 692 грн 64 коп.
Експерт, який проводив дослідження, був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, про що зазначено у самому висновку, що відповідає вимогам законодавства.
Суд також відхиляє доводи відповідача щодо недопустимості висновку судово-економічної експертизи з підстав використання експертом довідки спеціаліста та окремих матеріалів кримінального провадження. Сам по собі факт використання експертом документів, наданих для проведення експертизи, у тому числі довідки спеціаліста, не свідчить про відсутність самостійного дослідження та не є підставою для визнання експертного висновку недопустимим доказом. При цьому суд враховує, що висновок складений експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.
Крім того, цивільний суд у межах даної справи не вирішує питання допустимості доказів у кримінальному провадженні та не здійснює оцінку процесуального порядку їх отримання з точки зору кримінального процесуального закону. Доводи відповідача про формальний характер проведеного дослідження ґрунтуються виключно на припущеннях та належними доказами не підтверджені.
Відповідач альтернативного висновку експерта з тих самих питань суду не надав, клопотань про призначення додаткової або повторної експертизи не заявляв. Подані відповідачем заперечення та письмові пояснення містять власну оцінку проведеного експертного дослідження, однак самі по собі не можуть підміняти висновки спеціаліста чи експерта у сфері судово-економічних досліджень.
За таких обставин суд оцінює висновок судово-економічної експертизи як належний, допустимий та достатній доказ розміру прямої дійсної шкоди у сумі 700 155 грн 82 коп.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що заявлена до стягнення сума є упущеною вигодою.
Йдеться про конкретні, передбачені нормативними актами та умовами договорів обов`язкові платежі за зберігання вантажів, які підлягали нарахуванню та стягненню у визначеному розмірі після виникнення фактів простою вагонів та оформлення відповідних документів. У даному випадку шкода полягає не у неодержанні позивачем очікуваного прибутку від господарської діяльності, а у втраті права на нарахування та стягнення обов`язкових платежів, що виникло внаслідок неналежного виконання відповідачем службових обов`язків щодо належного оформлення актів загальної форми ГУ-23, ГУ-23А.
Таким чином, неналежне виконання відповідачем покладених на нього обов`язків призвело до втрати позивачем конкретного майнового активу у вигляді права вимоги обов`язкових платежів, а тому такі втрати мають характер прямої дійсної шкоди, а не упущеної вигоди у розумінні статті 22 ЦК України.
Суд також враховує, що відповідно до диспозиції статті 367 КК України кримінальна відповідальність за службову недбалість настає у разі спричинення тяжких наслідків охоронюваним законом інтересам.
Як убачається зі змісту обвинувачення у кримінальному провадженні, відповідачу інкримінувалося неналежне виконання службових обов`язків, наслідком чого стало ненарахування та нестягнення обов`язкових платежів за зберігання вантажів. Отже, предметом кримінально-правової оцінки були саме реальні майнові втрати підприємства, а не абстрактне неодержання очікуваного прибутку.
Таким чином, сукупність досліджених доказів підтверджує наявність прямої дійсної шкоди, завданої позивачу внаслідок ненарахування та нестягнення обов`язкових платежів за зберігання вантажів під час простою вагонів. Разом з тим суд враховує, що визначена експертизою сума 700 155 грн 82 коп. включає ПДВ у розмірі 116 692 грн 64 коп.
Оскільки спір у даній справі стосується відшкодування шкоди, завданої неналежним виконанням працівником своїх обов`язків, а не оплати товарів чи послуг, спірні правовідносини не утворюють операції з постачання товарів/послуг у розумінні Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми відшкодування шкоди, отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Суд також враховує, що у разі фактичного нарахування та отримання спірних платежів сума ПДВ підлягала б перерахуванню до державного бюджету та не становила б власного майнового активу позивача. Оскільки податкове зобов`язання у спірний період фактично не виникло та ПДВ до бюджету не сплачувався, така сума не може розглядатися як пряма дійсна шкода товариства.
За таких обставин суд дійшов висновку, що розмір прямої дійсної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 583 463 грн 18 коп. без урахування ПДВ, а доводи відповідача щодо недопустимості доказів та відсутності реальних збитків суд відхиляє.
Судом установлено, що у спірний період відповідач обіймав посаду начальника станції Чоп та відповідно до посадової інструкції був зобов`язаний забезпечувати належну організацію обліку, правильність нарахування та своєчасність стягнення обов`язкових платежів, пов`язаних із перевізним процесом.
З матеріалів справи вбачається, що ненарахування та нестягнення зборів за зберігання вантажів під час простою вагонів стало наслідком невиконання відповідачем покладених на нього службових обов`язків. Така бездіяльність перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням у позивача майнових втрат у вигляді неотриманих обов`язкових платежів.
Доказів того, що шкода виникла з причин, які не залежали від відповідача або були зумовлені діями третіх осіб чи обставинами непереборної сили, суду не подано.
Відповідно до статті 130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає за наявності вини. Оцінивши сукупність досліджених доказів, суд доходить висновку, що неналежне виконання відповідачем своїх посадових обов`язків мало характер несумлінного ставлення до них, що свідчить про наявність вини у формі необережності.
Таким чином, у даній справі встановлено всі необхідні умови матеріальної відповідальності працівника, а саме: протиправну поведінку, наявність прямої дійсної шкоди, вину відповідача та прямий причинний зв`язок між його бездіяльністю і завданими товариству збитками.
Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, суд виходить із того, що спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству під час виконання трудових обов`язків, а тому регулюються нормами трудового законодавства.
Відповідно до статей 130, 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, а у випадку, коли шкоду завдано діями, що мають ознаки кримінального правопорушення, — у повному розмірі. Частиною третьою статті 233 КЗпП України встановлено спеціальний строк звернення до суду з такими вимогами — один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Як роз`яснено у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі № 211/447/23, у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, застосовується саме річний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України, а не загальні положення ЦК України про позовну давність. Початок перебігу цього строку пов`язується з днем, коли власнику або уповноваженому органу стало відомо про факт та розмір шкоди, зокрема з дня підписання відповідного акта, довідки чи висновку перевірки. Реєстрація кримінального провадження, повідомлення про підозру або ухвалення судового рішення у кримінальній справі не впливають на визначення початку перебігу цього строку.
Судом установлено, що розмір шкоди у сумі 700 155 грн 82 коп. документально підтверджений довідкою від 26.02.2021 ( з сукупності наданих матеріалів випливає, що дата на довідці 26.02.2020 – технічна помилка) та висновком судово-економічної експертизи № СЕ-19/107-21/1974-ЕК від 10.03.2021 (т.3, а.с.78-83, 112-133 матеріалів КП № 12021070000000214). З реєстру матеріалів досудового розслідування (т.1, а.с.29 матеріалів судової справи № 308/11110/21) вбачається, що 14.08.2021 складено протокол надання доступу до матеріалів досудового розслідування представнику потерпілої сторони ОСОБА_3 )
Саме з цього часу позивачу стало відомо про наявність і розмір шкоди, а відтак з лютого–березня 2021 року розпочався перебіг річного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Як убачається з матеріалів справи, цивільний позов у межах кримінального провадження було подано 03.12.2021 (т.1. 126-134 матеріалів судової справи № 308/11110/21), тобто в межах річного строку з дня виявлення шкоди. У подальшому цей позов ухвалою суду від 14.11.2025 було залишено без розгляду.
Відповідно до частини другої статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності, а якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.
Правомірність застосування цього положення у спорах, де діє спеціальний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, підтверджена правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц, в якій зазначено, що у разі залишення без розгляду цивільного позову, поданого у кримінальному провадженні, час його розгляду не зараховується до строку звернення до суду.
З огляду на те, що позов у кримінальному провадженні подано 03.12.2021 у межах річного строку, а період з 03.12.2021 по 14.11.2025 не підлягає зарахуванню до строку звернення до суду, після набрання законної сили ухвалою про залишення позову без розгляду у позивача залишалося право на повторне звернення до суду. Оскільки з даним позовом позивач звернувся 26.01.2026, тобто в межах шести місяців після залишення позову без розгляду, суд доходить висновку, що строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, не пропущено.
Підстав для відмови у задоволенні позову з мотивів пропуску строку звернення до суду немає.
З урахуванням установлених обставин, досліджених доказів та наведених норм матеріального права суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Українська залізниця» є частково обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, заявлені у межах установленого законом строку, а тому підлягають частковому задоволенню.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 10 502 грн 33 коп. Разом з тим відповідно до закону позивач у даній категорії справ був звільнений від сплати судового збору.
За таких обставин сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 8 751 грн 94 коп., а решта сплаченої суми судового збору — поверненню позивачу з Державного бюджету України за його клопотанням у порядку, встановленому законом.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ :
Позов АТ «Українська залізниця» – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» у рахунок відшкодування шкоди 583 463 грн 18 коп. без урахування ПДВ.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 8 751 грн 94 коп.
Матеріали судової справи №308/11110/21 повернути до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області після набрання цим рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Сторони по справі: 
Позивач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03159, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд.5, код ЄДРПОУ 40075815.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Суддя О.В. ГОЛЯНА