Справа № 645/85/26
Провадження № 2/645/1214/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 квітня 2026 року  м. Харків

Немишлянський районний суд м.Харкова у складі: Головуючого судді – Шарка О.П., при секретарі судових засідань - Мухіні В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Харківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Харківської обласної прокуратури, в якому просить суд стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області матеріальну шкоду, завдану незаконним створенням перешкод у користуванні нерухомим майном у розмірі 153 000 грн., стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області моральну шкоду, заподіяну протиправними діями у розмірі 150 000 грн. 
В обґрунтування позову зазначила, що 2 квітня 2024 року старшим слідчим СВ ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Труновою Т.О. винесено постанову про закриття
кримінального провадження № 42022222020000062, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 жовтня 2022 року. Досудове розслідування зійснювалося за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, на підставі заяви ОСОБА_2 щодо можливого шахрайського заволодіння її часткою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ході кримінального провадження Відповідачем було вчинено комплекс процесуальних
й, які безпосередньо стали втручанням у здійснення права власності 
ОСОБА_3 на 15/18 часток житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 . 08.12.2022 слідчим майно було визнано речовим доказом, після чого 12.12.2022
Прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту, яке було задоволено
ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.12.2022. Арешт полягав у
повній правовій забороні розпоряджатися нерухомістю, що фактично унеможливило
здійснення позивачем будь-яких юридично значимих дій щодо майна, у тому числі
продажу, укладення договорів, внесення змін до правовстановлюючих документів,
реєстрації осіб у житлі, проведення ремонтних або відновлювальних робіт.Окрім того, органами прокуратури неодноразово вчинялися дії, спрямовані на тимчасове
вилучення та доступ до документів, що підтверджують право власності. Так, ухвалами суду від 06.01.2023, 15.03.2023 та 19.05.2023 надавався тимчасовий доступ до первинних
документів нотаріального оформлення договору дарування, а 01.06.2023 було здійснено
вилучення. Фактичне вилучення оригіналів правовстановлюючих документів
позбавило позивача можливості захищати своє право власності позасудовими методами,
здійснювати правочини, підтверджувати свої права у реєстраційних органах, банківських
установах та перед іншими особами. Це створило стан тривалих і штучних перешкод у
користуванні майном, у тому числі психологічний тиск та ризики втрати прав на житло.Всі зазначені процесуальні заходи набули ознак безпідставного втручання, оскільки
подальшим рішенням у кримінальному провадженні встановлено відсутність складу
кримінального правопорушення. Постановою про закриття кримінального провадження
прямо констатовано, що дії позивача і дії, на підставі яких було оформлено право
власності, не містять ознак злочину. Таким чином, підстави для застосування арешту,
тимчасових доступів, визнання нерухомості речовим доказом та вилучення документів
е мали правового обґрунтування, а тому втручання у право власності було незаконним
і таким, що суперечить статтям 319, 321 та 391 Цивільного кодексу України.Відомості про кримінальне провадження № 42022222020000062 були внесені до Єдиного
реєстру досудових розслідувань 12 жовтня 2022 року. Проведення процесуальних дій у
кримінальному провадженні тривало до 02 квітня 2024 року, коли його було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу
кримінального правопорушення. Таким чином, на думку позивача, незаконне втручання в реалізацію права позивача на володіння та користування належним їй майном тривало фактично близько сімнадцяти місяців, що свідчить про системний і тривалий характер створених перешкод.Розмір майнової шкоди визначається виходячи з об`єктивних фінансових втрат, яких знала позивач у період дії незаконного арешту та створення перешкод у користуванні майном. Протягом усього зазначеного періоду позивач була позбавлена можливості розпоряджатися належною їй часткою нерухомості та отримувати від неї економічну угоду.Об`єкт нерухомості розташований у місті Харкові за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 198, що є житловим масивом з усталеним попитом на оренду та сформованою ринковою вартістю житла. За наявними даними середня вартість оренди аналогічних житлових приміщень у місті Харкові у відповідний період становила орієнтовно від 9 000 до 12 000 на місяць.Таким чином, період фактичного незаконного створення перешкод у користуванні належним позивачу майном охоплює проміжок часу з 12 жовтня 2022 року по 02 квітня 2024 року, що становить 17 календарних місяців.Виходячи з мінімальної середньоринкової вартості оренди аналогічного житлового
приміщення у розмірі 9 000 грн на місяць, розрахунок упущеної вигоди здійснюється
формулою:9000 грн ? 17 місяців = 153 000 грн.Зазначена сума відображає мінімально можливий розмір майнових втрат, яких позивач дізналася у зв`язку з позбавленням можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном протягом усього вказаного періоду.Таким чином, загальна сума заявлених вимог складається з майнової шкоди у
вигляді упущеної вигоди, розрахованої за період незаконного створення перешкод у
користуванні майном з 12.10.2022 по 02.04.2024 у розмірі 153 000 грн, а також
оральної шкоди, заподіяної протиправними діями відповідача, яку позивач оцінює у
розмірі 150 000 грн.Отже, загальна сума грошових вимог становить 303 000 грн, що, на думку позивача відповідає принципам повного і справедливого відшкодування шкоди,
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище.
Представник відповідача Харківської обласної прокуратури позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначив, шо слідчим відділенням ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській
області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №
42022222020000062 від 12.10.2022 за ч. 4 ст. 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.05.2023 року задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на 15/18 часток
житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 39,9 кв. м, які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 . Мета накладення арешту – забезпечення збереження речового доказу, запобігання можливості його пошкодження, псування,
знищення, відчуження. Вказане рішення оскаржувалось представником власника майна та ухвалою Харківського апеляційного суду від 13.02.2023 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова - без змін. Вищевказаним рішенням суду правомочності власника майна щодо володіння
та користування зазначеним об`єктом нерухомості не обмежувались. Разом із цим, ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.04.2024 року арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме 15/18 частки житлового
будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , який був накладений ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкові від 14.12.2022, скасовано. Дії уповноважених осіб органів прокуратури незаконними або протиправними не визнавались. Позивач не надала докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.
Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області у судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Позовна заява не містить відомостей, щодо будь яких дій з боку працівників Головного управління, які б могли причинити шкоду Позивачу, чи порушити його права. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39))». Таким чином, головне управління є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав позивача з боку органів досудового слідства, прокуратури.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.
Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.
Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ході судового розгляду встановлено, що слідчим відділенням ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022222020000062 від 12.10.2022 за ч. 4 ст. 190 КК України.
Постановою старшого слідчого слідчого відділення ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській
області Труновою Т.О. кримінальне провадження № 42022222020000062 від 12.10.2022 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, на підставі ч.1 ст. 284 КПК України.
Як вбачається з зазначеної постанови, у ході досудового розслідування як потерпілу допитано ОСОБА_2 , яка повідомила, що у травні 2020 року до неї звернулась онука ОСОБА_1 та запропонувала догляд, за що вона мала скласти на користь  ОСОБА_1 заповіт щодо належної їй частки домоволодіння. На вказану пропозицію вона погодилась. 12.05.2020 вони із ОСОБА_1 у приватного нотаріуса оформили заповіт на належну їй частку домоволодіння на користь онуки ОСОБА_1 . Також ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_1 за нею не доглядала, а лише інколи навідувалася в гості. У 2021 році до будинку ОСОБА_2 заселилися чоловік онуки ОСОБА_4 та правнук  ОСОБА_5 (син онуки). У лютому 2022 року ОСОБА_1 виїхала до Австрії, а ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5 залишилися жити в будинку разом з нею. На початку жовтня 2022 року вона в
своїх документах в будинку знайшла договір дарування від 20.07.2020, згідно з яким
подарувала ОСОБА_1 належну їй частку 15/18 домоволодіння, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір
дарування посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. При цьому
 ОСОБА_2 зазначила, що у приватного нотаріуса Малахової Г.І. вона ніколи не
була та ніяких договорів у неї не підписувала.
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,
15/18 часток житлового будинку, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 на праві приватної власності належать ОСОБА_1 на підставі
договору дарування частки житлового будинку, посвідченого 20.07.2020 приватним
нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.(реєстровий № 2066).
У ході досудового розслідування у потерпілої ОСОБА_2 відібрано зразки
почерку та підпису.
На підставі ухвали слідчого судді Фрунзенського районного суду міста
Харкова від 19.05.2023 проведено тимчасовий доступ до речей та документів, під час
якого вилучено оригінали документів, на підставі яких приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. проведено реєстрацію
права власності на 15/18 часток вищевказаного житлового будинку за
 ОСОБА_1 , а саме: оригінал примірника договору дарування № 2066 який зберігається у нотаріуса, копії паспортів та реєстраційних номерів
облікових карток платників податків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які
перебували у володінні приватного нотаріуса Малахової Г.І.
Слідчим 22.08.2023 призначено судову почеркознавчу експертизу,проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут
судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса». Згідно з висновком експерта від 21.09.2023 року№ 2257 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи
підпис від імені ОСОБА_2 у договорі дарування частки житлового будинку від20.07.2020 року, посвідченому нотаріусом Малаховою Г.І. у графі «Підписи сторін», у
рядку «Дарувальник» виконано ОСОБА_2 , рукописний запис: « ОСОБА_2 »
у графі «Підписи сторін», у рядку «Дарувальник» виконано ОСОБА_2 .
Слідчим 22.11.2023 призначено судову почеркознавчу експертизу,
проведення якої доручено експертам Київського відділення Національного наукового
центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса». Згідно з
висновком експерта від 23.02.2024 № 3819 за результатами проведення судової
почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_2 , а також рукописні
записи « ОСОБА_2 » в рядку «Дарувальник» у договорі дарування частки
житлового будинку від 20.07.2020, посвідченому нотаріусом Малаховою Г.І.та зареєстрованому в реєстрі за № 2066 виконані ОСОБА_2 заявниця ОСОБА_2 померла, про що видано свідоцтво просмерть.
Враховуючи висновки судових почеркознавчих експертиз, проведених
різними експертними установами, 02.04.2024 за результатами досудового
розслідування слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження
№ 42022222020000062 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від14.12.2022 року задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на 15/18 часток
житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 
загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 39,9 кв. м, які на праві приватної
власності належать ОСОБА_1 . Мета накладення арешту - забезпечення
збереження речового доказу, запобігання можливості його пошкодження, псування,
знищення, відчуження.
Вказане рішення оскаржувалось представником власника майна та ухвалою
Харківського апеляційного суду від 13.02.2023 апеляційну скаргу залишено без
задоволення, а ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова - без змін.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від17.04.2024 року арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме 15/18 частки житлового
будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на
праві власності ОСОБА_1 , який був накладений ухвалою Фрунзенського
районного суду м. Харкові від 14.12.2022, скасовано.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167,1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх
посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава
Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 170 ЦК України держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах компетенції, встановленої законом.
Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (висловлену у справах № 242/4741/16-ц (пункт 44) та № 641/8857/17), дійшов такого висновку у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або її територіальний орган.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14- 447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка
виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка заподіювача шкоди, настання шкоди,
причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача
шкоди, вина останнього.
При цьому на позивача покладається обов`язок довести факт неправомірної
поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-
наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та
негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини
у спричиненні шкоди.
У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову
діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, ця шкода
відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб указаних
органів.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної
влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури
та суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями
суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює
посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність,
органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом
заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної
відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що
здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або
суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій,
вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку
незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших
випадках заподіяння шкоди названими органами діють правила частини шостої цієї
статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із
загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх
посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).
За змістом приписів ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану
шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією
чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Відшкодування майнової шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії чи
бездіяльність органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове
розслідування, прокуратури і суду або інших органів державної влади, їх посадових і
службових осіб завдали громадянинові майнових втрат. При цьому моральна шкода
відшкодовується, якщо незаконні дії чи бездіяльність цих органів призвели до
порушення нормальних життєвих зв`язків громадянина, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації свого життя.
Загальні підстави відшкодування моральної шкоди передбачено
ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,
встановлених ч. 2 цієї статті (шкода, завдана каліцтвом, ушкодженням здоров`я,
незаконним засудженням тощо).
Підставою для притягнення органу державної
влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох
умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.
Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими під моральною
шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Як передбачено абз. 2 п. 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду
України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати чим
підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за
яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача,
яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в
якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому
виходить.
Позивач не надали докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності
причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою
шкодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, звертаючись з позовом до суду, позивачка жодним чином не довела належними та допустимими доказами наявності порушення відповідачами її прав і законних інтересів.
Таким чином, заявлені позовні вимоги не спрямовані як на відновлення порушених або оспорюваних прав позивачки, так і не спрямовані на можливе запобігання порушення прав позивачки, оскільки жодних як доказів, так і обґрунтувань зазначеного, матеріали справи не містять, У постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 910/15262/18 та від 03.03.2020 року у справі № 910/6091/19 зазначено, що відсутність порушення прав та інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачкою не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,81,141,263-265,268,273-275,280-284 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Харківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури– відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 27 квітня 2026 року.

Головуючий-суддя: