12.05.26
22-ц/812/1065/26

Провадження №22-ц/812/1065/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

12 травня 2026 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Повертайленко Ю.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №471/18/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Братський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Гукової Інни Борисівни у приміщенні цього суду 16 березня 2026 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на постанову приватного виконавця від 05 січня 2026 року про закінчення виконавчого провадження № 74465653 щодо примусового виконання виконавчого листа №471/18/16-ц виданого 18 серпня 2016 року Братським районним судом Миколаївської області,

у с т а н о в и в :

У січні 2026 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулася до суду зі скаргою на постанову приватного виконавця від 05 січня 2026 року про закінчення виконавчого провадження № 74465653 щодо примусового виконання виконавчого листа № 471/18/16-ц, виданого 18 серпня 2016 року Братським районним судом Миколаївської області.
Скарга мотивована тим, що 01 червня 2016 року Братський районний суд Миколаївської області ухвалив рішення у справі №471/18/16-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 127844,23 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2015 року складає 2997947 грн 10 коп. 18 серпня 2016 року Братський районний суд Миколаївської області видав виконавчий лист №471/18/16-ц про стягнення зі ОСОБА_1 (надалі Боржник) заборгованості в розмірі 127844,23 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2015 року складає 2997947 грн 10 коп. 13 лютого 2024 року представник Банку подав до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №471/18/16-ц від 18 серпня 2016 року, у якій помилково вказав, що станом на 13 лютого 2024 року заборгованість за виконавчим листом становить 124541,49 доларів США. Однак після набрання законної сили рішенням Братського районного суду Миколаївської у справі №471/18/16-ц на рахунок погашення заборгованості № НОМЕР_1 надійшли платежі на загальну суму 1378,61 доларів США, з них: 26 березня 2020 року - 184,29 доларів США; 31 серпня 2020 року - 184,11 доларів США; 30 жовтня 2020 року - 180,25 доларів США; 15 червня 2021 року - 829,96 доларів США. Отже станом на 13 лютого 2024 року заборгованість за виконавчим листом становила 126465,62 доларів США. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.С. від 15 березня 2024 року було відкрито виконавчого провадження №74465653 з примусового виконання виконавчого листа №471/18/16-ц, виданого 18 серпня 2016 року Братським районним судом Миколаївської області. Після відкриття виконавчого провадження №74465653 на рахунок погашення заборгованості №UA213052990000029096050026781 надійшли платежі: 21 червня 2024 року - на суму 20,21 доларів США; 03 грудня 2025 року - на суму 68595,99 доларів США; 18 грудня 2025 року - на суму 258,55 доларів США; 05 січня 2026 року - на суму 55969,56 доларів США, в загальній сумі 124844,30 доларів США. 05 січня 2026 року приватний виконавець, керуючись пунктом 9 частиною 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження №74465653. Однак залишок несплаченого боргу за виконавчим листом на дату відкриття виконавчого провадження становив 126465,62 доларів США. Тобто постанову про закінчення виконавчого провадження було винесено передчасно, до виконання судового рішення у повному обсязі.
Посилаючись на викладене, скаржник просив: визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. від 05 січня 2026 року у виконавчому провадженні №74465653 про закінчення виконавчого провадження та направити виконавчий лист №471/18/16-ц (справа №471/18/16-ц) про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 127844,23 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2015 року складає 2997947 грн 10 коп. за кредитним договором №2007-020 від 07 лютого 2007 року до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. для подальшого стягнення боргу.
Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2026 року скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.
Визнано незаконною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. від 05 січня 2026 р. про закінчення виконавчого провадження №74465653. У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що враховуючи зміст статті 19 Конституції України, виконавець при виконанні судового рішення має діяти лише в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки), а перерахування стягувачу суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення та свідчить про порушення принципу належного виконання в частині належного предмету виконання. Отже, після отримання державним виконавцем заяви стягувача, в якій останній зазначає суму заборгованості станом на 23 грудня 2025 р., державний виконавець повинен був звернутися до стягувача для уточнення суми заборгованості. За таких обставин, суд дійшов висновку, що приймаючи постанову про закриття виконавчого провадження приватний виконавець діяв передчасно, оскільки рішення суду не було виконано в повному обсязі.
У той же час суд не знайшов підстав для задоволення вимоги скаржника про направлення виконавчого листа у справі № 471/18/16ц до приватного виконавця для подальшого стягнення боргу, оскільки відповідно до чинного законодавства саме стягувач ініціює примусове виконання рішення, подаючи відповідну заяву до виконавця, а тому суд задовольнив скаргу частково, визнавши незаконною та скасувавши постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Євгена Сергійовича від 05 січня 2026 р. про закінчення виконавчого провадження № 74465653, відмовивши в задоволенні решти вимог.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог щодо визнання незаконною постанови від 05 січня 2026 року про закінчення виконавчого провадження №74465653 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до постанови приватного виконавця Осельського Є.С. від 05 січня 2026 року виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого 18 серпня 2016 року Братським районним судом Миколаївської області по справі №471/18/16-ц закінчено виконанням, але оскаржувана ухвала, якою вказана постанова приватного виконавця скасовується як незаконна, повертає ОСОБА_1 статус боржника у виконавчому провадженні. Отже останній вважає, що ухвала суду першої інстанції зачіпає його права та інтереси, в тому числі і на володіння майном. На думку Степченкова Р.І., рішення Братського районного суду Миколаївської області від 01 червня 2016 року було ухвалено на підставі введення Банком суду в оману щодо існування заборгованості за кредитним договором №2007-020, зокрема, в частині 126465,62 доларів США станом на 13 лютого 2024 року. Так, вказаним рішенням з нього було стягнуто 127886,87 доларів США, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2015 року складало 2998947 грн 10 коп. В той же час крім договору поруки в забезпечення зобов`язань по виконанню кредитного договору №2007-020, між AT КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є будівля легкоатлетичного манежу, площею 3859,5 кв.м, вартістю на той день еквівалентною 810495 доларів США. Посилаючись на матеріали цивільних справ № 200/10912/15-ц, № 203/1610/22 та кримінальної справи №182/1735/25, боржник стверджує, що будівля манежу «ліквідована» AT КБ «Приватбанк» у липні 2012 року. На підставі заявленого клопотання  ОСОБА_1 суд зобов`язав AT КБ «Приватбанк» надати документи щодо продажу та вартості продажу предмету іпотеки за відповідним договором, проте Банк ухвалу суду не виконав та причини фактичної відмови від виконання рішення суду не пояснив. ОСОБА_1 вважає, що на момент розгляду Братським районним судом Миколаївської області справи №471/18/16-ц та прийняття рішення від 01 червня 2016 року AT КБ «ПРИВАТБАНК» незаконно, умисно демонтував та обернув на свою користь конструкції будівлі легкоатлетичного манежу, що належали ОСОБА_1 на праві власності. Про цей факт останній довідався лише у 2018 році, а докази на підтвердження такого вдалось отримати лише у 2025 році. Таким чином, на думку ОСОБА_1 , рішення суду від 01 червня 2016 року було прийнято на підставі недостовірних даних, сума заборгованості була не обґрунтована, а наявність заборгованості не можливо встановити за відсутності доказів, що підтверджують розмір коштів, отриманих за незаконний продаж його майна. За підрахунками ОСОБА_1 загальна сума заборгованості не могла перевищувати 120252,78 доларів США. Отже, зазначена Банком заборгованість у розмірі 126465,62 доларів США є неіснуючою.
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, про день, час та місце судового засідання були повідомлені відповідно до вимог цивільно-процесуального закону. ОСОБА_1 через систему Електронний суд 29 квітня 2026 року подав заяву про розгляд справи без його участі, посилаючись на непередбачуваність його робочого графіку.
Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяву боржника у виконавчому провадженні.
Колегія суддів не прийняла до розгляду та повернула ОСОБА_1 докази, які він долучив до апеляційної скарги (копії договору іпотеки № 2007-020, позовної заяви про стягнення заборгованості від 26 січня 2022 року, розрахунку боргу, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року, протоколу кредитного комітету), з таких підстав. 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Відповідно до частини 10 статті 83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Верховний Суд, зокрема у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330 св 24) звертає увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).
Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).
Долучивши до апеляційної скарги нові докази, ОСОБА_1 клопотання про прийняття їх та дослідження судом не заявив, у змісті апеляційної скарги відсутні мотиви неподання ним таких доказів до районного суду та причини неможливості подання таких доказів районному суду.
Отже, апеляційний суд з урахуванням наведених вище норм процесуального права та сталої судової практики, не вбачає підстав для прийняття та дослідження долучених боржником у виконавчому провадженні до апеляційної скарги нових доказів у зв`язку із недоведенням останнім наявності у нього об`єктивних причин, що зумовили неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Як убачається матеріалів справи і таке установив суд першої інстанції, заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 01 червня 2016 року у справі № 471/18/16-ц позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений, стягнуто на користь позивача: з ОСОБА_2 1000 грн. заборгованість за кредитним зобов`язанням, з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - в солідарному порядку заборгованість у розмірі 127844,23 доларів США, що складалл за курсом НБУ 2997947,10 грн. за кредитним договором № 2007-020 від 07 лютого 2007 року. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року рішення Братського районного суду Миколаївської області від 01 червня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №2007-020 від 07 лютого 2007 року в сумі 127844,23 доларів США, що еквівалентно 2997947,10 грн., та судового збору у сумі 22492,11 грн. скасовано та провадження по справі у цій частині закрито; в іншій частині рішення суду залишено без змін (том 1, а.с. 101-102, 158-159).
18 серпня 2016 року Братський районний суд Миколаївської області видав виконавчий лист № 471/18/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 (надалі Боржник) 127844,23 доларів США заборгованості, що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 грудня 2015 року складає 2997947,10 грн. (том 2, а.с. 13).
Цей виконавчий лист перебував на примусовому виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та був повернутий стягувачу постановою старшого державного виконавця від 14 грудня 2021 року у зв1язку із відсутністю доходів та майна у боржника (том 2, а.с. 14, 15).
13 лютого 2024 року представник Банку подав до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №471/18/16-ц від 18 серпня 2016 року, в якій вказав, що станом на 13 лютого 2024 року заборгованість за виконавчим листом становить 124541,49 доларів США (том 2, а.с. 17).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. від 15 березня 2024 року відкрито виконавче провадження № 74465653 (том 2, а.с. 18).
24 грудня 2025 року на адресу приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. від стягувача - АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява в якій, окрім іншого, зазначено, що станом на 23 грудня 2025 року залишок заборгованості становить 56802,41 дол. США (том 2, а.с. 53).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. від 05 січня 2026 року було закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із повним фактичним виконанням виконавчого провадження - стягнення за виконавчим документом 124541,49 дол. США (том 2, а.с. 19).
У справі, яка переглядається, заявник АТ КБ «ПриватБанк», яке є стягувачем у виконавчому провадженні №74465653, оскаржує як неправомірну постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. щодо закінчення цього виконавчого провадження, посилаючись на те, що були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження, оскільки не відбулося повного та фактичного стягнення коштів за виконавчим листом.
Суд першої інстанції, задовольнивши скаргу, вважав її обґрунтованою.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.
За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно з частиною 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 1404-VІІІ (далі – Закон).
Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.
Згідно із вимогами пункту 1 частини 2 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Отже дії державного виконавця в процесі примусового виконання виконавчого документа мають бути ефективними та законними.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).
Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.
Згідно із статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Тому, при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця заявник має довести, а суд перевірити, чи були оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю порушені права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження, яка подала скаргу.
За обставинами справи, яка переглядається, у виконавчому провадженні №74465653 виконується виконавчий лист щодо стягнення зі ОСОБА_1 127844,23 доларів США кредитної заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк». 
Згідно відмітки старшого державного виконавця на виконавчому листі від 14 грудня 2021 року залишок заборгованості становить 2987000,90 грн.
Згідно виписки по рахунку НОМЕР_1 позичальника ОСОБА_4 , поручитель ОСОБА_1 , складеної за період з 13 червня 2016 року по 13 січня 2026 року (том 2, а.с. 16), в погашення заборгованості за кредитним договором №2007-020 від 08 лютого 2007 року з 26 березня 2020 року по 06 січня 2026 року було внесено 12622,92 доларів США.
Прийнявши оскаржувану постанову приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Осельський Є.С. вважав, що наявні передбачені пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» для закінчення виконавчого провадження.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність такої постанови з огляду на наступне.
Відповідно до пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (пункт 1 частини першої статті 10 Закону).
Виявлення майна та звернення стягнення на нього здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону України «Про виконавче провадження». 
Відповідно до частин 1, 5 статті 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
З урахуванням змісту статті 19 Конституції України, виконавець при виконанні судового рішення має діяти лише в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки).
Перерахування стягувачу суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення та свідчить про порушення принципу належного виконання в частині належного предмету виконання.
Аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22).
Отримавши заяву представника стягувача 24 грудня 2025 року, , в якій він зазначена сума заборгованості станом на 23 грудня 2025 року – 56802,41 долар США, приватний виконавець закрив виконавче провадження постановою від 06 січня 2026 року після надходження на особовий рахунок боржників для погашення заборгованості 55969,56 доларів США (том 2, а.с. 16). Отже, отримавши вказану заяву, державний виконавець повинен був перевірити стан заборгованості.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що приймаючи постанову про закриття виконавчого провадження приватний виконавець діяв передчасно, оскільки рішення суду не було виконано в повному обсязі.
З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про задоволення скарги є правильним, тому що встановлені судом першої інстанції обставини справи та наведені положення закону свідчать, що оскаржувана постанова приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження призвела до порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як стягувача у виконавчому провадженні на отримання присуджених йому судовим рішення грошових сум.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, тому не приймаються апеляційним судом.
Так, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 – боржника у виконавчому провадженні №74465653 зводяться до його незгоди з рішенням суду у справі № 471/18/16-ц щодо визначення заборгованості. Натомість це рішення набрало законної сили, оскільки залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року в частині стягнення зі ОСОБА_1 , заборгованості, а тому підлягає примусовому виконанню у визначеній в рішенні суду першої інстанції сумі заборгованості.
Посилання ОСОБА_1 , на неправомірність, як він вважає, дій АТ КБ «Приватбанк» при реалізації предмету іпотеки не є слушними, оскільки не стосуються предмету доказування у справі, яка розглядається.
Доказів, які б спростовували розмір заборгованості у виконавчому провадженні №74465653, на погашенні якої наполягає АТ КБ «Приватбанк», в суд першої інстанції ОСОБА_1 , який, як убачається з матеріалів справи, повідомлявся судом першої інстанції про її розгляд, не подавав, власний розрахунок заборгованості не надавав, тому апеляційний суд відхиляє як безпідставні посилання в апеляційній скарзі на відсутність заборгованості. 
Враховуючи, що суд прийняв ухвалу про задоволення вимог скарги, повно встановивши на підставі наявних у справі доказів обставини справи, яким надана відповідна правова оцінка, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів з урахуванням положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для її скасування. 
Щодо розподілу судових витрат.
Законом № 4056-IX від 31 жовтня 2024 року, який набрав чинності 14 листопада 2024 року, внесені зміни до статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, відповідно до яких частина друга статті 3 викладена в новій редакції, згідно якої судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Оскільки на день ухвалення цієї постанови апеляційним судом учасники провадження не мають сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутні підстави для розподілу судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Братського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий      Т.М. Базовкіна

Судді:       Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________
Повна постанова складена 13 травня 2026 року