Справа № 752/13852/23 
Провадження № 2/752/304/26

Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

05 лютого 2026 року року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Плахотнюк К.Г.,
за участі секретаря судового засідання: Лісненка А.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», третя особа ОСОБА_2 про визнання споживчого кредитного договору та договорів забезпечення: а саме: іпотеки та договору поруки недійсними -

в с т а н о в и в:

у липні 2023 року позивач звернулася ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 26.12.2006 між нею та АТ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11105176000, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 78000 дол. США. За умовами вказаного кредитного договору, кредит надається 27.12.2006 на споживчі цілі шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до п. 2.1 кредитного договору, був укладений договір іпотеки № 41317 від 26.12.2006 та договір поруки № 11105176000 від 27.12.2006 між ОСОБА_2 та банком. Зазначила, що на момент укладення договору вона (позивач) не була обізнана щодо істотних умов договору, а саме щодо умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, в якому зобов`язання було зазначено у іноземній валюті. Також їй не було надано інформацію про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісії, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язань під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом. В кредитному договорі не вказана сума щомісячних платежів, що не відповідає вимогам Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». В графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору, визначення сукупної вартості кредиту не відповідає вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме не зазначена сума ануїтетного платежу з урахуванням суми супутніх послуг за відповідний період; не зазначені платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб, які пов`язані з страхуванням, сплатою державного мита, отриманням послуг нотаріуса та проведення незалежної експертизи; відсутня інформація стосовно кількості днів у місяці для нарахування суми платежу по відсотках за користування кредитом, про щомісячну суму заборгованості по основному боргу за кредитом, на яку нараховуються відсотки та про відсоткову ставку за кредитним договором. У додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту не визначена сума загального платежу за кожним платіжним періодом. А оскільки вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та договору поруки є похідними від вимог про недійсність договору споживчого кредиту, як забезпечувального договору, то в цій частині вона (позивач) звертається до суду про визнання їх недійсними.
Позивач просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11105176000 від 26.12.2006, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» та договори забезпечення, а саме, договір іпотеки № 41317 від 26.12.2006 та договір поруки № 11105176000 від 27.12.2006, укладений між ОСОБА_2 та АТ «Укрсиббанк».
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 39-40). Відповідачу наданий строк для надання відзиву.
Ухвалою Голосіївського районного суду від 18 грудня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів у у вказаній справі залишено без задоволення (т. 1 а.с. 127-128).
19.03.2025, будучи сформованим в системі «Електронний суд» від АТ «Укрсиббанк» подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 142-154), в якому просять відмовити в задоволенні позову, вважаючи позовну заяву позивача необґрунтованою, не логічною, у якій не сформульовано належним чином позовні вимоги та яка містить посилання на норми законів та постанов, які втратили чинність та не підтверджена жодним належним та допустимим доказом. Зазначили, що 13.10.2022 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу№ 13-10/2022, згідно умов якого вимоги кредитора до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 11105176000 від 26.12.2006, який забезпечений договором іпотеки № 41317 від 26.12.2006 набуло ТОВ «ФК «Укрфінстандарт». Також між банком та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, тому АТ «Укрсиббанк» не може виступати відповідачем у вказаній справі. Щодо обставин справи вказали, що 26.12.2006 між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 111051760000, відповідно до умов якого банком було надано позичальнику, а позичальником прийнято 78000 доларів США, що еквівалентно 393900 грн. строком до 26 грудня 2017 року із забезпеченням іпотекою на підставі договору іпотеки № 41317 від 26 грудня 2006 року. Відповідно до договору іпотеки № 41317 від 26 грудня 2006 року, іпотекодавець ОСОБА_2 , який діяв як майновий поручитель ОСОБА_1 , передав в іпотеку АТ «Укрсиббанк» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,70 кв. м. та зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань перед кредитором. Позивач відповідно до ч. 2 ст.1056 ЦК України та п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у встановленому порядку не відкликала свою згоду на укладання договору, не відмовилася від одержання кредиту, від виконання умов кредитних договорів та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, які протягом декілька років виконувала належним чином. За таких умов договір вважається укладеним, а тому посилання позивача у позові на те, що договір, укладений між нею та банком, не відповідає вимогам чинного законодавства України, в саме банк ввів клієнта в оману, не надав інформації в письмовій формі, передбаченої нормами чинного законодавства є безпідставними та необґрунтованими. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладанні кредитного договору, невідповідності змісту правочину чинному законодавству. Під час підписання даного кредитного договору позивач мала можливість ознайомитися з умовами та відмовитися від його підписання, якщо її не задовольняли умови укладеного кредитного договору. Також вона не була обмежена звернутися для отримання кредиту до іншої банківської установи. Підписання сторонами кредитного договору підтверджує той факт, що між ними досягнуто згоди по усіх істотних умовах, а отже договір є укладеним. Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києві у справі № 752/5690/15-ц, яке набрало законної сили, з позивача на користь АТ «Укрсиббанк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором. Вважають доводи позивача повністю необґрунтованими. Крім того, беручи до уваги ту обставину, що позивач звернулася до суду з позовом через 19 років від дати заявленої вимоги, вважають, що остання пропустила строк позовної давності.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 липня 2025 року постановленозаяву ТОВ «Діджи Фінанс» щодо заміни відповідача правонаступником у даній справі задоволено; замінено відповідача АТ «Укрсиббанк» на правонаступника - ТОВ «Діджи Фінанс» (т. 2 а.с. 8-10).
29.10.2025 відповідачем ТОВ «Діджи Фінанс» подано до суду заяву, в якій просять застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності, зазначаючи, що позивач, підписуючи договір про надання споживчого кредиту № 11106176000 від 26.12.2006, підтвердила факт ознайомлення з усіма його умовами та факт отримання інформаційного листа до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Навіть після пред`явлення АТ «Укрсиббанк» в 2015 році позовної заяви про стягнення з неї заборгованості, остання за захистом своїх прав не зверталася до 2023 року. Тобто, фактично, як зазначає позивач, її права були порушені ще в 2006 році при укладенні договору про надання споживчого кредиту, тому вона пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (т. 2 а.с. 61-62).
У судовому засіданні сторони відсутні.
Позивач та її представник про причини неявки суд не повідомили, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися.
Представник відповідача ТОВ «Діджи Фінанс» подав суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника.
Третя особа про причини неявки суд не повідомив, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. 
За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судом встановлено, що 26 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 , укладено Договір про надання споживчого кредиту №11105176000 (а.с. 11-20).
Відповідно до п. 1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) кредит в іноземній валюті в сумі 78000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 399900 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього договору.
Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 26 грудня 2006 року (п. 1.2.1).
У п. 1.2.2. кредитного договору сторони погодили, що позичальник у будь - якому випадку зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь - якому випадку не пізніше 26.12.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10, 7.4., 9.2., 9.14 договору.
Згідно п. 1.1.3. кредитного договору, сторони погодили, що за використання кредитних коштівпротягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 12,2% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяці кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору.
Згідно п. 1.5. кредитного договору, кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позивальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.
Відповідно до п. 2.1 кредитного договору, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається іпотека згідно договору іпотеки № 41317 від 26.12.2006.
Підписанням даного договору позичальник підтвердила свою здатність виконувати умови договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника; що вона володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними.
У розділі 9 «Особливі умови договору» сторони погодили наслідки невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за договором та умови зміни процентної ставки. 
Сторонами також було підписано графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною вказаного договору про надання споживчого кредиту (т. 1 а.с. 18).
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 27.12.2006 укладено Договір поруки №11105176000 та Договір іпотеки № 41317, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. за р. №7688 (т. 1 а.с. 25-26, 21-24).
Відповідно до Договору іпотеки №41317 від 27.12.2006 ОСОБА_2 передає в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,70 кв. м, жилою площею 30,30 кв. м (т. 1 а.с. 21-24). 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2024 у справі № 752/5690/15-ц, яке постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року та постановою Верховного суду України від 14 травня 2025 року залишено без змін, первісний позов ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №11105176000 від 27.12.2006 у розмірі 30229 доларів США 81 цент - заборгованість по кредиту та по процентам та 23646 гривень 33 копійки - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 26590,35 доларів США - кредитна заборгованість, 3639,46 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 15846,59 гривень - пеня за прострочення сплати кредиту, 7799,74 гривень - пеня за прострочення сплати процентів. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «Діджи Фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л.М. про визнання договору поруки припиненим та договору іпотеки недійсним, відмовлено (т. 2 а.с. 20-29, 30-38, 39-51).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вказаними рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2024, постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року та постановою Верховного суду України від 14 травня 2025 року встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав та перерахував ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 78000 доларів США.
ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконувала належним чином, в результаті чого, станом на 05.03.2015, утворилась заборгованість у розмірі 30229,81 доларів США та 23646,33 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 26590,35 дол. США - кредитна заборгованість, 3639,46 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15846,59 - гривень - пеня за прострочення сплати кредиту; 7799,74 - пеня за прострочення сплати процентів.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позичку частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У Рішенні від 01 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).
Відповідно до частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Отже, виходячи з принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також докази, які містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивач не довела порушення її прав, зокрема визначених Законом України «Про захист прав споживачів», зі сторони банку, який надав на підставі договору кредиту визначену договором суму грошових коштів, а позивач, отримавши кредит, витратила грошові кошти на споживчі потреби. Факт отримання кредитних коштів у повному обсязі та виконання кредитором взятих на себе обов`язку підтверджується встановленими у справі обставинами.
Судом враховується, що умови укладеного між банком та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2006 року містять детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, також щодо валютних ризиків. Позичальник ОСОБА_1 була повідомлена про строк повернення кредиту та розмір процентів, висловила свою згоду на укладення договору кредиту саме в іноземній валюті на умовах, визначених та відображених у цьому договорі. Отримала та використала кредитні кошти у розмірі 78000 доларів США, що на день укладення договору дорівнювало еквіваленту 393900 гривень за курсом Національного банку України.
Позивачем не заперечувався факт підписання кредитного договору та вчинення дій, спрямованих на безпосереднє виконання умов договору, тривале виконання зобов`язань за договором кредиту. ОСОБА_1 не довела тих обставин, які б вказували на відсутність її волевиявлення на отримання кредиту у розмірі 78000 дол. США, не спростувала презумпції правомірності правочину.
У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 405/4719/16-ц зазначено, що, встановивши, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; у подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу; не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману.
Встановивши відсутність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту № 11105176000 від 26.12.2006 недійсним, суд вважає, що підстави для визнання договорів іпотеки № 41317 від 26.12.2006 та поруки № 11105176000 від 26.12.2006, укладених між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 також відсутні.
Враховуючи принцип свободи договору, позивач мала можливість не вступати у кредитні відносини з АКІБ «Укрсиббанк». Підписавши договір кредиту, позичальник засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, тривалий час виконувала умови договору, здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором.
Щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом своїх прав, про які заявляє відповідач, суд зазначає, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. 
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту № 11105176000 від 26.12.2006 недійсним, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов вказаного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Керуючись викладеним, відповідно до статей 12, 13, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», третя особа ОСОБА_2 про визнання споживчого кредитного договору та договорів забезпечення: а саме: іпотеки та договору поруки недійсними, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (місцезнаходження: 04112, м. Київ вул. І. Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 42649746);
Третя особа: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 )

Суддя К.Г. Плахотнюк