П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11115/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Поліщук Ірина Миколаївна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
29 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказувала про протиправні дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії, виходячи із 6 мінімальних пенсій за віком, передбачених частиною 4 статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII у редакції Закону України від 06.06.1996 № 230/96-ВР.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.04.2026 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано доказів звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії в порядку, передбаченому Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, та статтею 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, а також не надано доказів відмови у перерахунку пенсії з боку відповідного органу Пенсійного фонду, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про передчасність судового розгляду заявлених вимог та відсутність порушеного права, що підлягає судовому захисту.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.04.2026 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо відсутності порушення прав позивача з боку відповідача та необхідності попереднього звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії. Апелянт вважає, що відповідач зобов`язаний нараховувати та виплачувати пенсію у розмірі, визначеному частиною 4 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР, тобто не нижче 6 мінімальних пенсій за віком для ІІІ групи інвалідності.
ГУ ПФУ у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило щодо доводів і мотивів такої скарги та просило залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві відповідач зазначив, що позивач до органів Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії в порядку, передбаченому Порядком № 22-1 та статтею 44 Закону № 1058-IV, не звертався, відповідно жодних рішень про перерахунок пенсії не приймалося, а публічно-правовий спір між сторонами відсутній. Відповідач також послався на постанову Верховного Суду від 25.07.2023 у справі № 640/1873/22 щодо обов`язковості подання заяви встановленої форми для перерахунку пенсії, на рішення Конституційного Суду України від 03.04.2024 у справі № 4-р(І)/2024 щодо відтермінування втрати чинності частини третьої статті 54 Закону № 796-XII до закінчення воєнного стану, а також зазначив, що пенсія позивачу виплачується відповідно до чинного законодавства. Крім того, відповідач послався на окрему думку суддів Верховного Суду щодо постанови від 10.12.2024 у справі № 240/1121/24 та вказав, що позовні вимоги є безпідставними, не містять предмета спору та мають штучний характер.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності, як особа з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з участю в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (1 категорії), обчислену відповідно до Закону № 796-XII, з урахуванням змін, внесених Законом України від 29.06.2021 № 1584-IX "Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб".
Позивач вважає, що відповідач виплачує пенсію по інвалідності без урахування положень частини 4 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР, якою передбачено, що розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком.
Позивачем не надано доказів звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії в порядку, передбаченому Порядком № 22-1 та статтею 44 Закону № 1058-IV, а також не надано доказів про відмову у перерахунку пенсії з боку відповідного органу Пенсійного фонду.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, і просити про їх захист. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З наведеного випливає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Зазначений правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а).
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Порядок звернення за перерахунком пенсії визначено статтею 44 Закону № 1058-IV, згідно з частиною 1 якої звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Згідно з пунктом 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про перерахунок пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності необхідних документів орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо перерахунку пенсії.
Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Таким чином, як нормами Закону № 1058-IV, так і Порядку № 22-1, передбачено, що для перерахунку пенсії особа обов`язково подає заяву про перерахунок пенсії, форма якої затверджена Додатком 1 до Порядку № 22-1, та інші документи, необхідні для перерахунку пенсії. За результатами розгляду такої заяви та документів територіальний орган Пенсійного фонду приймає рішення, яке видається або направляється особі.
Питання відповідності положень абзацу 13 пункту 4.2 та абзацу 2 пункту 4.3 Розділу IV "Приймання, оформлення і розгляд документів" Порядку № 22-1 актам вищої юридичної сили було предметом розгляду Верховного Суду у справі № 640/1873/22, за результатом розгляду якої Верховний Суд у постанові від 25.07.2023 зазначив, що заява про призначення (перерахунок, поновлення виплати раніше призначеної) пенсії не є зверненням у розумінні Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР, а подання такої заяви передбачено статтею 44 Закону № 1058-IV. Верховний Суд дійшов висновку, що положення статті 40 Конституції України та Закону № 393/96-ВР не врегульовують відносини між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування у випадках призначення, перерахунку і виплати пенсій, а положення абзацу 13 пункту 4.2 та абзацу 2 пункту 4.3 Порядку № 22-1 мають легітимну мету та відповідають критерію "якості закону".
Відтак, однією з основних умов для перерахунку пенсії є волевиявлення особи, яке полягає у зверненні в установленому порядку до органів Пенсійного фонду України із відповідною заявою, форма та зміст якої затверджені Порядком № 22-1.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач до органів Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії в порядку, передбаченому Порядком № 22-1 та статтею 44 Закону № 1058-IV, не зверталася. Відповідно, жодних рішень про перерахунок або про відмову у перерахунку пенсії відповідачем не приймалося.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності належного звернення позивача до органу Пенсійного фонду з вимогою перерахунку пенсії у встановленому законом порядку, за відсутності рішення органу ПФУ про відмову у здійсненні перерахунку пенсії, публічно-правовий спір між позивачем та відповідачем є відсутнім, а отже, відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту.
Колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відсутність спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту, що узгоджується з правовим висновком, сформованим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не доведено факту порушення її прав з боку відповідача, оскільки позивач не скористалася передбаченим законодавством механізмом звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії, а відповідач не приймав жодного рішення щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу. За відсутності такого звернення та відповідного рішення органу ПФУ, позовні вимоги про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії є передчасними.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно необхідності застосування положень частини 4 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР, колегія суддів зазначає, що ці доводи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки підставою для відмови в позові стала не оцінка правомірності розміру пенсії, а відсутність публічно-правового спору між сторонами внаслідок незвернення позивача до органу ПФУ із заявою про перерахунок пенсії у встановленому порядку. Питання щодо правильності обчислення розміру пенсії може бути предметом судового розгляду лише після звернення позивача до відповідача із відповідною заявою та отримання рішення за результатами її розгляду.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29– 30 рішення ЄСПЛ у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.  

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.