ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 27 травня 2026 року 	Справа № 914/3918/25	

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л.Ю., розглянувши справу 
у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс»
до відповідача: Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, м. Ковель, Ковельський район, Волинська область,
про припинення обтяження рухомого майна,

за участі представників-учасників справи:
від позивача: н/з.
від відповідача: н/з.

У зв`язку з неявкою сторін, запис розгляду судової справи не здійснювався, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

Суть спору: 22.12.2025 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» до ОСОБА_1 , Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про припинення обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна: публічне обтяження, тип обтяження: арешт рухомого майна, зареєстроване 26.01.2023 за №30286973 реєстратором : Луцик Богдан Володимирович, Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Волинська область на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 7742/7 виданий 24.01.2023 Ковельським ВДВС у Ковельському районі Волинської області ЗМУ МЮ.
Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що обтяження у вигляді арешту майна, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСЛА СЕРВІС» на праві власності, створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Вважають дії державного виконавця неправомірними, оскільки відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення відповідної постанови, а арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, допускається виключно після проведення його опису. Водночас боржником у межах виконавчого провадження є інша особа - ОСОБА_1 , який ніколи не набував права власності на зазначений транспортний засіб, не володів та не користувався ним, у зв`язку з чим накладення арешту на майно, що належить позивачу - ТОВ «ІСЛА СЕРВІС», є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує їх право власності. Додатково зазначають, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.12.2025 постановлено справу № 914/3918/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» до ОСОБА_1 , Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про припинення обтяження рухомого майна передати за підсудністю на розгляд Господарського суду Волинської області.
09.03.2026 на адресу Господарського суду Волинської області надійшли матеріали справи №914/3918/25.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справи між суддями від 09.03.2026 справу розподілено судді Вороняку А.С.
Ухвалою суду від 16.03.2026 у відкриті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» до ОСОБА_1 – відмовлено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про припинення обтяження рухомого майна. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 15.04.2026. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзиви на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. Запропоновано позивачу подати суду: відповідь на відзив та наявні докази – в строк 5 днів з дня його отримання, з врахуванням вимог ст. ст. 166, 184 ГПК України, копію відповіді на відзив з додатками надіслати відповідачам, докази надіслання надати суду; відповідачу – заперечення на відповідь позивача, протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив з доказами надіслання прокурору, позивачу.
14.04.2026 через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» про проведення судового засідання з адвокатом Биркою Н.І. 15.04.2026 об 12:30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в системі відеоконференцзв`язку ВКЗ.
Ухвалою суду від 14.04.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» про проведення судового засідання з адвокатом Биркою Н.І. 15.04.2026 об 12:30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в системі відеоконференцзв`язку ВКЗ залишено без розгляду.
15.04.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання у якому просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судовому засіданні. Дана заява долучена до матеріалів справи.
15.04.2026 представники сторін не прибули у судове засідання, хоча належно були повідомлені про час та місце розгляду справи.
Ухвалою суду від 15.04.2026 повідомлено сторони про те, що підготовче засідання відбудеться 12.05.2026.
05.05.2026 через систему “Електронний суд” надійшла заява від представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Ісла Сервіс” про проведення судового засідання 12.05.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в системі відеоконференцзв`язку ВКЗ.
Ухвалою суду від 07.05.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Ісла Сервіс” про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку ВКЗ задоволено.
12.05.2026 відповідач у судове засідання не прибув, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи, причин неяку суду не повідомив.
12.05.2026 у судовому засіданні представник позивача не заперечувала щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Крім того, заявила клопотання про проведення усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку підсистеми «Електронний суд».
Ухвалою суду від 12.05.2025 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс» про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку ВКЗ задоволено. Повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 27.05.2026.
Представник позивача 27.05.2026 у судове засідання не прибув, через систему «Електронний суд» подав заяву у якій просить розглянути справу без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісла Сервіс».
Представник відповідача також не прибув у судове засідання, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
З огляду на викладене суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. 
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, 
установив:
Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСЛА СЕРВІС» (позивач) стало відомо, що відповідно до постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 7742/7 було накладено арешт на рухоме майно (серійний номер майна: XLRTE47MS0G013889), яке сформовано за обтяженням: 30286973.
Суд встановив, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/9631/21 від 23.06.2021 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за порушення митних правил передбачених ч. 1 ст. 483 МК України, та застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу у виді штрафу в розмірі 100% вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил в сумі 383 632,36 грн. ( триста вісімдесят три тисячі шістсот тридцять дві) грн. 36 (тридцять шість) коп. з конфіскацією транспортного засобу марки «DAF», модель «XF460FT», ідентифікаційний номер (номер шассі) НОМЕР_1 ».
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №98702455 від 13.08.2025, у реєстрі міститься запис про публічне обтяження, тип обтяження: арешт рухомого майна, зареєстровано: 26.01.2023 за №30286973, реєстратор: Луцик Богдан Володимирович, Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Волинська обл.
Об`єктом зазначеного обтяження є: автомобіль вантажний, сідельний тягач для напівпричепів марка «DAF», модель «XF460FT», серійний номер майна: НОМЕР_2 . Боржником по вказаному обтяженню: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .
Із витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження (за результатами пошуку виконавчих проваджень АСВП) щодо ОСОБА_1 вбачається, що на виконанні виконавче провадження №70831510 з виконання постанови Рівненського міського суду Рівненської області №569/9631/21, відкрите 24.01.2023 Ковельським відділом державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області. Стягувачем у виконавчому провадженні зазначено Рівненську митницю. Станом на дату формування витягу виконавче провадження має статус «завершено».
Як вбачається із інформаційної довідки РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській області № 31/28/17-19228-2025 від 30.10.2025 вказане майно належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСЛА СЕРВІС».
11.12.2025 позивачем отримано відповідь виконавчої служби за вих. №173172/6 від 21.11.2025, де зазначено, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», підстави для зняття арешту з автомобіля «DAF» моделі XF460FT, серійний номер: НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, відсутні.
Отже, звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що обтяження у вигляді арешту майна, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСЛА СЕРВІС» на праві власності, створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Вважають дії державного виконавця неправомірними, оскільки відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення відповідної постанови, а арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, допускається виключно після проведення його опису. Водночас боржником у межах виконавчого провадження є інша особа - ОСОБА_1 , який, як стверджує позивач ніколи не набував права власності на зазначений транспортний засіб, не володів та не користувався ним.
Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частина друга статті 4 ГПК України передбачає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18.
Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено загальні способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09. 2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16).
Так, зі змісту положень статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Приписами частини другої статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №98702455 від 13.08.2025, у реєстрі міститься запис про публічне обтяження, тип обтяження: арешт рухомого майна, зареєстровано: 26.01.2023 за №30286973, реєстратор: Луцик Богдан Володимирович, Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Волинська обл. Об`єктом зазначеного обтяження є: автомобіль вантажний, сідельний тягач для напівпричепів марка «DAF», модель «XF460FT» , серійний номер майна: XLRTE47MS0G01388. Боржником по вказаному обтяженню: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .
Як вже вказано вище, позивач зазначає, що є власником вказаного рухомого майна та долучив до матеріалів справи інформаційну довідку РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській області № 31/28/17-19228-2025 від 30.10.2025 у якій зазначено, що вказане майно належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСЛА СЕРВІС». 
Положеннями частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Водночас, відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Крім того, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому, орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Отже, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позивач у позові зазначає аналогічно, що відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 № 299/2931/17, від 09.06.2021 № 199/1492/20, від 18.08.2021 № 522/7321/18.
Приписами частин 1, 2, 3, 4 статті 48 ГПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Як вже зазначив суд, постановою Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/9631/21 від 23.06.2021 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за порушення митних правил передбачених ч. 1 ст. 483 МК України, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у виді штрафу в розмірі 100% вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил в сумі 383 632,36 грн. ( триста вісімдесят три тисячі шістсот тридцять дві) грн. 36 (тридцять шість) коп. з конфіскацією транспортного засобу марки «DAF», модель «XF460FT», ідентифікаційний номер (номер шассі) НОМЕР_1 ».
За змістом ч. 3, 4 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження» за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення. За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.
Отже, оскільки за постановою суду, прийнятою у справі про адміністративне правопорушення необхідно було вчинити конфіскацію майна в  в інтересах держави, то від її імені стягувачами у даному випадку виступають органи державної податкової служби. 
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Водночас, звернувшись із позовом до Господарського суду Волинської області з вимогою до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про припинення обтяження рухомого майна, позивач обрав неналежного відповідача.
При цьому, суд звертає увагу, що первинно позивачем визначено та подано позов до двох відповідачів, а саме ОСОБА_1 (як відповідача-1) та Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, м. Ковель, Ковельський район, Волинська область (як відповідача-2).
Разом з тим, враховуючи суб`єктний склад даного спору, а саме в частині заявлення позову до ОСОБА_1 , як до фізичної особи через призму права звернення до господарського суду та юрисдикції господарських судів, суд дійшов до висновку (в ухвалі про відкриття провадження у даній справі), що у цій частині позову відсутні підстави для відкриття провадження за правилами господарського судочинства, оскільки спір не стосується господарських правовідносин і належить до розгляду за правилами цивільного судочинства, а саме Ковельським міськрайонним судом Волинської області.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача (постанова КЦС ВС від 09.06.2021 № 199/1492/20).
Як вбачається із витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 перебувало на виконанні виконавче провадження №70831510 з виконання постанови Рівненського міського суду Рівненської області №569/9631/21, відкрите 24.01.2023 Ковельським відділом державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області. 
Стягувачем у виконавчому провадженні зазначено Рівненську митницю, яка на даний час є філією ДЕРЖАВНОЇ МИТНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ, яка разом з боржником ОСОБА_1 і будуть належними відповідачами у позові, поданому до належного суду(враховуючи склад учасниікв). 
При цьому, позовні вимоги у даній справі пред`явлено до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Водночас вирішення питання щодо заміни належного відповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/20154/16). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Крім того, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 921/273/20, від 13.07.2022 у справі № 904/7323/21).
При розгляді цієї справи жодних клопотань щодо заміни відповідача чи залучення співввідповідачем іншої особи від позивача не надходило.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Судом враховується, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях. з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України. № 63566/00, § 23. ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи, що позов у даній справі подано до неналежного відповідача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Згідно приписів щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, що передбачені ст.129 ГПК України, судовий збір сплачений за подання позову слід залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 77, 86, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-
вирішив:
у позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Повний текст рішення складено 29.05.2026

Суддя А. С. Вороняк