П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року м. Київ 

Справа №381/5866/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/1470/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Самухи В.О. 27 травня 2025 року в м. Фастів,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2025 року представником ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Кей-Колект» три відсотки річних нараховані за період часу з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року у сумі 12776,54 долари США, що у гривневому еквіваленті становить 529518,58 грн, та судовий збір у розмірі 6354,22 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 травня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 11162109000 про надання споживчого кредиту і іноземній валюті у розмірі 60000 доларів США, що еквівалентно 303000 гривень. Умовами договору процентна ставка визначена 13 % річних, а кінцевий термін повернення коштів - 31 травня 2017 року.
12 грудня 2011 року у відповідності до договору факторингу № 1 право вимоги за вказаним вище кредитним договором перейшло до ТОВ «Кей-Колект», як до нового кредитора.
28 грудня 2015 року Фастівським міськрайонний судом Київської області розглянуто справу № 381/52/15-ц за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11162109000. Позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість у розмірі 86890,95 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2013 року еквівалентно 1369401,37 грн.
Позивач зазначає, що вказане рішення суду не виконано.
За таких обставин, позивач вважає, що існують достатні правові підстави для нарахування 3 процентів річних у відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу, визначену рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» грошові кошти у сумі 12776,54 доларів США, як 3 проценти річних, нараховані на суму заборгованості за кредитним договором №11162109000 від 31 травня 2007 року, за період часу з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» грошові кошти у сумі 6354,22 грн, як компенсація судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.
Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази повного чи часткового виконання зобов`язання за кредитним договором і погашення боргу відповідачем, стягнутого згідно з рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі № 381/52/15-ц, а тому суд вважав правомірним нарахування позивачем 3 процентів річних за правилами ст. 625 ЦК України за період, визначений в позовній заяві.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням відповідач, його представником - адвокатом Гапекою Т. В. подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, в рішенні наведені висновки, які не відповідають обставинам справи, а також судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи.
Представник відповідача вказує на те, що з матеріалів справи та змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду з позовом було невиконання відповідачем рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі № 381/52/15-ц, яким з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь позивача ТОВ «Кей-Колект». Вказане рішення суду набрало законної сили 08 лютого 2026 року. Як вказує позивач на примусове виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист 03 березня 2017 року, тобто позивач мав право пред`явити вказаний виконавчий лист до виконання у строк до 02 березня 2020 року. Відомості про пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання в матеріалах справи відсутні, що свідчить про те, що ТОВ «Кей-Колект» не реалізувало своє право на виконання вказаного рішення або ж що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем. Позивач не вжив заходів щодо виконання рішення суду, ухваленого на його користь, не пред`явив виконавчий лист у строки визначені нормами чинного законодавства, а тому втратив право на отримання будь яких грошових коштів з власної вини.
Представник відповідача також вказує на те, що строк звернення позивача до суду з вимогами про нарахування 3 відсотків річних згідно зі ст. 625 ЦПК України закінчився ще до внесення змін до цивільного законодавства щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). При цьому, навіть, якщо припустити, що позивач не втратив право на звернення до суду за позовом, то позов з такими вимогами повинен був бути пред`явлений протягом строку дії карантину, тобто до 30 червня 2023 року, однак позов пред`явлено 15 грудня 2024 року, тобто через півтора року після закінчення карантину. 
На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що позиція відповідача викладена в апеляційній скарзі, не спростовує висновків суду першої інстанції, що викладені у рішенні, яке відповідає всім нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 04 лютого 2026 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Гапекою Т.В. подано клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом цивільної справи № 754/511/53.
Клопотання мотивовано тим, що на даний час в провадженні Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду перебуває справа № 754/511/23 правовідносини між сторонами у якій є подібними правовідносинам у даній справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року зупинено провадження у справі № 381/5866/24 позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №754/511/23.
11 лютого 2026 року за результатами розгляду справи №754/511/23 прийнято постанову Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 березня 2026 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Самухи В.О. 27 травня 2025 року в м. Фастів у справі за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Справу призначено до розгляду на 27 травня 2026 року о 12 год 45 хв.

В судовому засіданні адвокат Гапека Т.В. підтримала подану в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила про її задоволення. 
Представник ТОВ «Кей-Колект» в призначене апеляційним судом засідання будучи належним чином повідомленим не з`явився, у зв`язку з цим колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 31 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11162109000, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 60000 доларів США на умовах повернення коштів у розмірах та строки, встановлених графіком погашення кредиту, та не пізніше 31 травня 2017 року. (а.с. 20-24)
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору та виникненням заборгованості Банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості.
Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі №831/52/158-ц позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість по кредитному договору № 11162109000 від 31 травня 2007 року в розмірі 86890,95 доларів США,що за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2013 року еквівалентно 1369401,37 грн. (а.с. 11-12)
03 березня 2017 року Фастівським міськрайонним судом Київської області на рішення суду було видано виконавчий лист. (а.с. 13)
ТОВ «Кей-Колект» звернулося з новим позовом до суду про стягнення з боржника ОСОБА_1 , на підставі ст. 625 ЦК України, 3 % річних, що нараховані на суму заборгованості за кредитним договором, стягнутої рішенням заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі №831/52/158-ц, оскільки вказане рішення суду боржником не виконано, а кредитну заборгованість не повернуто.

В порядку визначеному частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). 
Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.
У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 
У постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. 
Окрім цього в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25) висловлено наступну позицію, що у випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому, факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
Також у цій постанові вказано на те, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.

З наведених обставин справи вбачається, що позивачем пред`явлені вимоги про стягнення трьох відсотків річних, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з простроченням виконання, що виникло на підставі рішення суду. 
У випадку, коли грошове зобов`язання підтверджене судовим рішенням, його виконання здійснюється в порядку виконавчого провадження на підставі виконавчого документа. Саме пред`явлення виконавчого листа до виконання є юридичним фактом, з яким пов`язується виникнення обов`язку боржника виконати рішення у примусовому порядку та, відповідно, можливість констатації прострочення його виконання.
Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів того, що ТОВ «Кей-Колект» зверталося до органів державної виконавчої служби або приватного виконавця з виконавчим листом для примусового виконання судового рішення. Відсутні також відомості про відкриття виконавчого провадження, вчинення виконавчих дій чи пред`явлення вимог боржнику про виконання рішення. Тобто матеріали справи не містять даних про те, що заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2015 року у справі №831/52/158-ц було пред`явлене до виконання, перебуває на примусовому виконанні чи може бути скероване у даному порядку з дотриманням встановлених для цього строків. 
Бездіяльність кредитора щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання не може покладати на боржника додатковий тягар у вигляді сплати 3% річних, адже саме кредитор повинен вжити належних заходів для реалізації свого права на виконання рішення суду.
За таких обставин відсутні правові підстави вважати, що боржник перебуває у стані прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України, оскільки кредитор фактично не ініціював процедуру виконання судового рішення.
У зв`язку з цим до встановлених ним грошових вимог не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України, адже надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.
Таким чином, за відсутності доказів пред`явлення виконавчого листа до виконання та відкриття виконавчого провадження, вимоги про стягнення 3% річних є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення районного суду.
Судом першої інстанції неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

В порядку визначеному частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції необхідно залишити за позивачем. 
В свою чергу з ТОВ «Кей-Колект» підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 11914,15 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 11914,15 грн.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (адреса: м. Київ, вул. Менделєєва, 12, оф 94/1, ЄДРПОУ 37825968)
Відповідач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 08 червня 2026 року.