ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 579/1552/23
провадження № 61-17015св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»;
відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у складі колегії суддів 
Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2023 року Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2019 року № 22031000158519 у розмірі 294 945,29 грн, яка складається із: суми залишку простроченого кредиту 201 352,43 грн, суми прострочених відсотків 2,86 грн та суми прострочених комісій 93 590,00 грн.

Позов мотивовано тим, що 05 вересня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» 
та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 22031000158519 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 280 000,00 грн, на споживчі потреби строком на 60 місяців, з кінцевою датою погашення кредиту - 05 вересня 2024 року. 

За умовами договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту складає: з 05 вересня 2019 року до 04 січня 2021 року - 3% від суми кредиту; з 05 січня 
2021 року до 04 квітня 2022 року - 2,5% від суми кредиту; з 05 квітня 2022 року 
до 04 липня 2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 05 року 2023 року до 05 вересня 2024 року - 0,925% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість 
за кредитом - 56,0 % річних.

Також позивач зазначав, що 05 вересня 2019 року між відповідачкою 
та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» укладено договір добровільного страхування життя клієнтів № ВР-22031000158519, об`єктом страхування за яким були майнові інтереси, що не суперечать законодавству України і пов`язані з життям застрахованої особи. Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору страхування, страховим агентом та вигодонабувачем, у разі настання страхового випадку, виступає АТ «Банк Кредит Дніпро». Згідно із пунктом 3.6 договору страхування та пункту 1.5 кредитного договору страховий внесок, який підлягає до сплати одноразово, становив 30 000,00 грн.

Надалі у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, Правилами роботи банків ствердженими постановою Правління Національного банку України від 25 лютого 2022 року № 23 «Про деякі питання пильності банків України та банківських груп» (із подальшими змінами), Національний банк України дозволив банкам не враховувати несплату за кредитами протягом 24 лютого 2022 року до 30 червня 2022 року як прострочення (кредитні канікули). Про запровадження, умови та строк дії кредитних канікул у зв`язку із введенням на території України воєнного стану АТ «Банк Кредит Дніпро» повідомляло клієнтів у публікаціях на сторінках офіційного сайту Банку.

У пункті 2.1 кредитного договору передбачено, що відповідачка мала здійснювати платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії у вигляді щомісячних рівномірних платежів, які є обов`язковим платежем. На час дії кредитних канікул було відтерміновано сплату боргу ОСОБА_1 , 
в результаті чого кошти, що підлягали сплаті у період кредитних канікул, могли нею не сплачуватися і не враховувалися як прострочена заборгованість. Разом із тим, кредитні канікули не зменшили суму боргу відповідачки, а лише відтермінували його сплату, що відображено у розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви.

У порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 14 червня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 294 945,29 грн, яка складається із: залишку простроченого кредиту - 210 352,43 грн, залишку прострочених відсотків - 2,86 грн, залишку прострочених комісій - 93 590,00 грн,

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до АТ «Банк Кредит Дніпро», в якому просила:
- визнати недійсною з моменту укладення договору умови пункту 1.2 кредитного договору, укладеного між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту із 05 вересня 2019 року до 05 вересня 2024 року;
- визнати недійсною з моменту укладення договору умови розділу 4 кредитного договору, укладеного між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року до 05 вересня 2024 року в загальному розмірі 332 850,00 грн;
- зобов`язати АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору нею платежів, зарахувавши сплачену нею комісію в сумі 203 000,00 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Зустрічний позов мотивовано тим, що встановивши у кредитному договорі 
сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 332 850,00 грн, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються їй як позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. Загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (332 850,00 грн) є значно суттєвим порівняно із розміром отриманого кредиту (280 000,00 грн), що не можна визнати справедливим та розумним.

Вказувала, що у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі 
№ 703/1518/18 зазначено, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на відповідачку як позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися та банком фактично не надавалися.
Вказувала, що з огляду на наявність підстав для визнання частково недійсними умов пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору, в порядку застосування наслідків недійсності правочину необхідно зобов`язати АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок моєї кредитної заборгованості в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування (яка сплачена позивачкою за зустрічним позовом у сумі 203 000,00 грн) шляхом зарахування її у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Звертала увагу, що такі твердження узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19, та постановах Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20, від 08 березня 2023 року у справі № 204/2820/21.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 11 березня 
2024 року позов АТ «Банк Кредит Дніпро» задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість
за кредитним договором у сумі 292 945,29 грн, яка складається із: суми залишку простроченого кредиту - 199 352,43 грн, суми прострочених процентів - 2,86 грн та суми простроченої комісії 93 590,00 грн. У задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судовий збір у сумі 4 394,18 грн.

Відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання недійсними з моменту укладення окремих положень пункту 1.2, пункту 4 кредитного договору щодо сплати комісії та зобов`язання здійснити перерахунок.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимога АТ «Банк Кредит Дніпро» є обґрунтованою, повністю доведеною та підлягає частковому задоволенню у зв`язку з частковим погашення заборгованості відповідачкою ОСОБА_1 , а зустрічний позов відповідачки задоволенню не підлягає в силу його необґрунтованості та безпідставності.

Також суд першої інстанції зауважив, що положення укладеного між сторонами не обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими Законом України «Про споживче кредитування», у тому числі на отримання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частина перша статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на дату укладення кредитного договору).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 06 листопада 2024 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволені позову АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнив. 

Визнав недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту із 05 вересня 2019 року
до 05 вересня 2024 року.

Визнав недійсною з моменту укладення договору умову розділу 4 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року до 05 вересня 2024 року в загальному розмірі 332 850,00 грн.

Зобов`язав АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у сумі
203 000,00 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Стягнув з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 6 636,27 грн.

Стягнув з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 220,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 332 850,00 грн, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

Задовольняючи зустрічний позов у частині зобов`язання здійснення перерахунку, суд апеляційної інстанції врахував висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19, про те, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд апеляційної інстанції керувався необхідністю здійснення перерахунку заборгованості з урахуванням визнання недійсними умов, які викладені у пункті 1.2 та розділу 4 кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 грудня 2024 року АТ «Банк Кредит Дніпро» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року в цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року
та залишити в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник заявника посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю
8 Закону України «Про споживче кредитування» та не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13 липня 2022 року у справі
№ 496/3134/19 та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17;
- пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).

Заявник зазначає, що сторони досягли згоди за істотними умовами кредитного договору, такий правочин згідно з вимогами статті 204 ЦК України створює презумпцію його правомірності. У зв`язку з чим відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами, а зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Вказує, що встановлення банком комісії за обслуговування кредиту, у тому числі комісії за розрахункове-касове обслуговування, відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування». Умова договору про сплату комісії не є нікчемною, та не може бути визнаною недійсною, позивачка за зустрічним позовом не довела її недійсність у встановленому законом порядку. Вимоги ОСОБА_1 не є належним способом захисту, оскільки не відповідають положенням статті 16 та частини першої статті 216 ЦК України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 січня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2026 року призначив справу до розгляду колегією з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувану постанову без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 вересня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 280 000,00 грн на споживчі потреби, строком на 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту: з 05 вересня 2019 року до 04 січня 2021 року - 3% від суми кредиту; з 05 січня 2021 року до 04 квітня 2022 року - 2,5% від суми кредиту; з 05 квітня 2022 року до 04 липня 2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 05 року 2023 року до 05 вересня 2024 року - 0,925% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних (пункт 1.2 договору). 

Кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта: НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Банк Кредит Дніпро» (пункт 1.4 договору). Платежі з погашення заборгованості за кредитом, оплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (пункт 2.1 договору). Дата погашення та розмір обов`язкового платежу, визначені у Графіку платежів, який викладений в розділі 4 цього договору.

Договір він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за договором (пункт 3.1).

Згідно з пунктами 3.7.1, 3.7.2, 3.7.3 договору Банк у письмовій формі надав клієнту усю передбачену чинним законодавством України інформацію про умови кредитування; Банк надав клієнту для ознайомлення в письмовій формі паспорт споживчого кредиту; до моменту підписанні цього договору ознайомлений та згодний з умовами УДБО та погоджується з тим, що цей договір з боку Банку укладається шляхом нанесення на нього типографськими засобами відбитка печатки Банку та підпису уповноваженою особи Банку. Зміст статей 6, 207, 627 ЦК України клієнту роз`яснено, із зразками печатки та підписів уповноваженої особи Банку клієнт ознайомлений та надає згоду щодо такої письмової форми договору.

Розділом 4 договору - графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором передбачено наступні платежі: 05 вересня 2019 року - 30000,00 грн - інші послуги банку; сплата щомісячних ануїтетних платежів 05 числа кожного місяця в сумі 10 248,00 грн, яка складається з погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування у наступному розмірі: з 05 жовтня 2019 року до 05 грудня 2020 року включно щомісячно в сумі 8 400,00 грн, 
з 05 січня 2021 року до 05 березня 2022 року включно щомісячно в сумі 
7 000,00 грн, з 05 квітня 2022 року до 05 червня 2023 року включно щомісячно 
в сумі 4 200,00 грн, з 05 липня 2023 року до 05 вересня 2024 року включно щомісячно в сумі 2 590,00 грн. При цьому розмір щомісячних процентів 
за користування кредитом мав становити менше 1 гривні та зменшуватися 
з 0,23 грн (05 жовтня 2019 року) до 0,01 грн (05 серпня 2024 року).

Крім того, зазначено, що реальна процента ставка становить 52,89 % річних, а загальна вартість кредиту становить 612 858,95 грн.

ОСОБА_1 не заперечується та долученими до позовної заяви витягами за її особовим рахунком в АТ «Банк Кредит Дніпро» підтверджується, що 05 вересня 2019 року на зазначений у кредитному договорі поточний рахунок 
на ім`я відповідачки НОМЕР_2 зараховано кошти в сумі 280 000,00 грн - надання кредитних коштів згідно із кредитним договором № 22031000158519 від 05 вересня 2019 року, а також, що в подальшому 
ОСОБА_1 здійснювала погашення кредиту, процентів та комісій, 
у визначеному графіком платежів розмірі, хоча і з порушенням строків щомісячних платежів до грудня 2021 року, починаючи з грудня 2021 року здійснювала часткове погашення визначеної договором суми ануїтетних платежів.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 14 червня 2023 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість у сумі 294 945,29 грн, яка складається із: суми залишку простроченого кредиту - 201 352,43 грн, суми прострочених відсотків - 2,86 грн, суми прострочених комісій - 93 590,00 грн (а. с. 16-18).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає не в
повній мірі з огляду на таке.

Щодо нікчемності умов кредитного договору про встановлення комісії

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 05 вересня 2019 року між 
АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит в розмірі 280 000,00 грн на споживчі потреби, строком на 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту: з 05 вересня 2019 року до 04 січня 2021 року - 3% від суми кредиту; з 05 січня 2021 року до 04 квітня 2022 року - 2,5% від суми кредиту; з 05 квітня 2022 року до 04 липня 2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 05 року 2023 року до 05 вересня 2024 року - 0,925% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних (пункт 1.2 договору). 

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», 
у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування 
у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Законом України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21) вказано, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів існування, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіка). Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає: з 05 вересня 2019 року до 04 січня 2021 року - 3% від суми кредиту; з 05 січня 2021 року до 04 квітня 2022 року - 2,5% від суми кредиту; з 05 квітня 2022 року до 04 липня 2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 05 року 2023 року до 05 вересня 2024 року - 0,925% від суми кредиту.

При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження 
№ 61-4202сво22) викладено висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані 
з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу 
та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 181/384/21 (провадження № 61-4973св22) за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, і підстав для відступу від вказаного висновку Верховного Суду колегія суддів не вбачає.

Щодо позовних вимог за первісним та зустрічним позовами

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно із статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Звертаючись із позовом до суду, АТ «Банк Кредит Дніпро» просило стягнути 
з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором 
у розмірі 294 945,29 грн, яка складається із: суми залишку простроченого кредиту 201 352,43 грн, суми прострочених відсотків 2,86 грн та суми прострочених комісій 93 590,00 грн.

Первісний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 умови кредитного договору 
від 05 вересня 2019 року № 22031000158519  належним чином не виконує.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до АТ «Банк Кредит Дніпро», у якому просила:
- визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору, укладеного між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту із 05 вересня 2019 року до 05 вересня
2024 року;
- визнати недійсною з моменту укладення договору умову розділу 4 кредитного договору, укладеного між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року до 05 вересня 2024 року в загальному розмірі 332 850,00 грн;
- зобов`язати АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору нею платежів, зарахувавши сплачену нею комісію в сумі 203 000,00 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту визначено щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 332 850,00 грн. Банк 
не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються їй як позичальнику, 
а розмір такої комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що свідчить несправедливість оспорюваних умов кредитного договору. Загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (332 850,00 грн) є значно суттєвим порівняно із розміром отриманого кредиту (280 000,00 грн), що не можна визнати справедливим та розумним.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 
2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що: «за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), зазначив, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Ці учасники не мають використовувати приватно-правовий інструментарій для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту або створення преюдиціального рішення суду для публічних відносин.

У пункті 33.5 постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі
№ 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21) зазначено, що: «якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, 
а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, 
з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі 
№ 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зроблено висновок, про те, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що застосування наслідків нікчемності певного положення правочину в судовому порядку не є підставою для звільнення особи від виконання умов договору, якщо такі нікчемні положення правочину не впливають на його суть.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі 
№ 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункту 6.13 постанови від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

У справі № 496/3134/19 Велика Палата Верховного Суду з огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, вважала за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності.

У справі, що переглядається, суди встановили, та це не заперечується учасниками справи, що на виконання пункту 1.2 кредитного договору  ОСОБА_1 сплатила на рахунок АТ «Банк Кредит Дніпро» грошові кошти в сумі 203 000,00 грн на погашення комісії.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом  на 14 червня 2023 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість у сумі 294 945,29 грн, яка складається із: суми залишку простроченого кредиту - 201 352,43 грн, суми прострочених відсотків - 2,86 гривень, суми прострочених комісій - 93 590,00 грн.
Згідно з графіком платежів/розрахунку загальної вартості кредиту, передбачений розділом 4 кредитного договору на момент звернення з позовом до суду та здійснення розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 станом на 05 червня 2023 року була зобов`язана сплатити банку 45 платежів на загальну суму 461 160,00 грн, з яких сума кредиту у розмірі 167 164,38 грн (колонка 
5 графіка).

За встановлених обставин, враховуючи сформульований у цій справі висновок щодо нікчемності комісії, колегія суддів Верховного Суду виснує, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову Банку та задовольнив зустрічний позов у частині зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 комісію в сумі 203 000,00 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Водночас, враховуючи висновки,викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) про те, що вимоги про визнання недійсними положень пунктів кредитного договору не підлягають задоволенню у зв`язку з обранням неналежного способу захисту порушеного права, оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання пункту 1.2 кредитного договору та розділу 4 кредитного договору підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застування норм права у подібних правовідносинах. У справах, які надані заявником для порівняння, правовідносини хоч і є подібними, але фактичні обставини, встановлені судами, є різними, що має наслідком і різність правового регулювання спірних правовідносин, а тому посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду як на приклад неврахування відповідних правових позицій суду касаційної інстанції є нерелевантними.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання здійснити перерахунок є безпідставними, не спростовують висновку апеляційного суду і не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини друга-четверта статті 412 ЦПК України).

Оскільки обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно, проте апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів Верховного Суду виснує про те, що оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання пункту 1.2 кредитного договору та розділу 4 кредитного договору підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

У зв`язку із скасуванням постанови апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання пункту 1.2 кредитного договору та розділу 4 кредитного договору та ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам та з викладенням резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції у редакції цієї постанови.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 заявлено три позовні вимоги немайнового характеру. Станом на дату подання позовної заяви судовий збір за подання позову немайнового характеру становив 1 073,60 грн. ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». 

Враховуючи, що за результатами розгляду справи зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме задоволено одну позовну вимогу про зобов`язання здійснити перерахунок, розподілу підлягають судові витрати за одну позовну вимогу.

За подання апеляційної скарги ставка судового збору складала 1 610,40 грн 
(1 073,60 грн * 150 %).

За наведених обставин, враховуючи результат розгляд справи, постанова Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року підлягає зміні, з викладенням її резолютивної частини щодо розподілу судових витрат у такій редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 
1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок».

В частині стягнення з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 , сплаченого судового збору у сумі 6 636 (шість тисяч шістсот тридцять шість) гривень 27 копійок постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.
Щодо судових витрат

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (частина перша статті 141 ЦПК України). Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У підпункті «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України зазначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи результат розгляд справи, колегія суддів присуджує до стягнення 
з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 147,20 грн (1 073,00 грн * 200%).

Керуючись статтями 141, 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання пункту 1.2 кредитного договору 
від 05 вересня 2019 року № 22031000158519 та розділу 4 кредитного договору 
від 05 вересня 2019 року № 22031000158519 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в означеній частині.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши резолютивну частину постанову в такій редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок».

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок».

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року залишити без змін. 

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь держави сплачений судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Є. В. Синельников	
		
Судді	О. М. Осіян	
		
	Н. Ю. Сакара	
		
	В. В. Сердюк	
		
	В. В. Шипович