ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/10/25	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л.М., при секретарі судового засідання Андріїв Л. Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури, вул.Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76000,
в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби, вул. Костюшка, 8, м. Львів, Львівська обл., 79007,
Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, вул.Василіянок,48, м. Івано-Франківськ, 76018,
Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська обл., 76018,
до відповідачів: Галицької міської ради, Площа Волі, 1, м. Галич, Івано-Франківська обл., 77101,
Приватного підприємства "Новбуд", вул. Галицька, 3 Б, с. Залуква, Галицький р-н, Івано-Франківська обл., 77160,
про визнання недійсним договору від 23.09.2021 №309 та стягнення 3136411,32 грн,

за участі:
від прокуратури: Верешко Мар"ян Іванович;
від позивача Західного офісу Держаудитслужби: не з`явилися;
від позивача Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області: не з`явилися;
від позивача Головного управління ДПС в Івано-Франківській області: Свідунов Ростислав Романович 
від відповідача Галицької міської ради: не з`явилися;
від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Новбуд": Сторожук Андрій Леонідович 

встановив: заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби, Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, Головного управління ДПС в Івано-Франківській області звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Галицької міської ради, Приватного підприємства "Новбуд" про визнання недійсним договору від 23.09.2021 №309 та стягнення 3136411,32 грн.
Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.
Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 13.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 05.03.2025 зупинено провадження у справі №909/10/25 до перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі №922/3456/23.
Ухвалою суду від 11.05.2026 провадження у справі №909/10/25 поновлено та призначено підготовче засідання.
Позиція заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури.
Правовою підставою позову заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури визначено порушення статей 203, 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України. Обґрунтовуючи позов вказує на те, що обставини вчинення ПП «Новбуд» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі з ідентифікатором UA-2021-08-12-004637-b підтверджуються рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.04.2024 №63/30-р/к у справі № 63/8-01-32-2023. Договір № 309 від 23.09.2021, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства за наявності умислу ПП «Новбуд».
За правовими наслідками такої недійсності правочинів, передбачені з ч. 3 ст. 228 ЦК України, просить суд стягнути з Приватного підприємства «Новбуд» на користь Галицької міської ради 3 136 411,32 грн, а з Галицької міської ради одержані нею за рішенням суду 3136411,32 грн стягнути в дохід держави.
Позиція позивачів - Західного офісу Держаудитслужби, Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, Головного управління ДПС в Івано-Франківській області.
Правом на подання письмових пояснень щодо позовних вимог прокуратури не скористався.
Позиція відповідача Галицької міської ради.
Відповідач відзиву на позов або будь-яких заперечень на позов не надіслав.
Позиція відповідача Приватного підприємства "Новбуд". 
У відзиві на позов позовні вимоги заперечує, зазначає, що відповідачами належним чином виконано зобов`язання за оспорюваним договором в розумінні ст.526 ЦК України, а будь-яких претензій в тому числі щодо завдання шкоди Галицькій міській раді до сьогоднішнього дня не заявлено.
Фактично в даній справі єдиним доказом того, що оспорюваний договір завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є рішення Антимонопольного комітету України в антимонопольній справі, яким визнано дії відповідача, як учасника закупівлі, щодо узгодження ним своєї поведінки під час участі в конкурсних торгах на закупівлю, яким встановлений факт порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачені пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосується спотворення результатів торгів.
Проте сам лише факт вчинення ПП "Новбуд" та ПП "Ліс-Буд" порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
ПП "Новбуд" понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а інтерес держави у підтриманні законності у сфері публічних закупівель відновлено шляхом накладення штрафу на учасників закупівель, які порушили законодавство про захист економічної конкуренції.
Тобто, для суб`єктів господарювання, якими порушено норми Закону України "Про захист економічної конкуренції", зокрема у разі вчинення ними антиконкурентних узгоджених, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (стаття 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), а відтак намагання Прокурора додатково стягнути з Відповідача-2 кошти за фактично виконаним належним чином договором закупівлі є покладенням на останнього надмірної відповідальності.
При цьому такі протиправні дії під час проведення торгів не завдали шкоди матеріальним інтересам ані безпосередньо держави, ані відповідного органу державної влади - позивачам, адже у процедурі закупівлі взяли участь лише ці дві, а тендерна пропозиція переможця є нижчою за очікувану вартість закупівлі.
Зважаючи також на те, що тендер фінансувався не за кошти державного бюджету, а за кошти місцевого бюджету (п.4.1. договору), то доводи прокурора про порушення прав чи законних інтересів будь-кого з заявлених Позивачів не доведені і не обгрунтовані.
Більше того, нами підтверджується те, що умови Договору виконані відповідачами в повному обсязі, що унеможливлює застосування двосторонньої реституції та повернення сторін до стану, який існував до відповідного порушення.
Щодо представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Згідно п. 3 ч. 1 статтею 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Така правова позиція щодо представництва прокурором інтересів держави викладена у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18,від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19.
Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів Держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Видатками бюджету є кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом (п. 13 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).
Пунктом 6 ч. 1 ст. 7 указаного Кодексу визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема, за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників і максимальної економії, ефективності та пропорційності.
Проте порушення учасниками закупівель вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції», спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.
Тому пред`явлення позову прокурором у такому випадку зумовлено порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення ПП «Новбуд» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, призвело до придбання послуги за рахунок місцевого бюджету (субвенція з Івано-Франківського обласного бюджету у розмірі 1500000 грн, субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам у розмірі 2183000,00 грн) за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі – отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу коштів з місцевого бюджету.
Щодо повноважень органів Держаудитслужби.
Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (ч. 1 ст. 8 указаного Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 цього Закону).
При цьому на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (пп. пп. 1, 3 п. 3 указаного Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абз. абз. 1, 3 п. п. 9 п. 4 цього Положення).
Згідно з п. п. 20 п. 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Державної аудиторської служби України права на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах.
Щодо нездійснення органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту.
Івано-Франківська обласна прокуратура на виконання вимог, установлених абз. 4 ч. 4 ст. 23 указаного Закону, листом від 14.10.2024 № 15-834вих-24 повідомила Західний офіс Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано- Франківській області про існування порушення інтересів держави від укладення договору за наслідками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ПП «Новбуд».
Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області відповіді на вищевказаний лист до обласної прокуратури не направлено.
Зазначене свідчить, що Західний офіс Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області не вжив жодних заходів із захисту порушених інтересів держави, викладених у листі Івано-Франківської обласної прокуратури, не звернувся до суду з необхідним позовом, а також не проінформував про заплановані заходи задля усунення порушень указаних інтересів конкретні строки їх вжиття.
Стосовно повноважень ГУ ДПС України в Івано-Франківській області щодо захисту інтересів держави у спірних відносинах передбачено наступним.
Відповідно до пп. 19-1.1.23 п. 19-1 ст. 19 Податкового кодексу України податкові органи організовують роботу з виявлення, обліку, зберігання, оцінки та розпорядження безхазяйним майном та іншим майном, що переходить у власність держави, а також з обліку, попередньої оцінки, зберігання майна, вилученого та конфіскованого за порушення митного і податкового законодавства.
Аналогічні положення передбачено пп. 23 п. 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227.
Згідно з пп. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Згідно з положеннями частини другої статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи, зокрема, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, визначені частиною першою цієї статті, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади, можуть мати окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України.
Відповідно до підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
За змістом пункту 41.5 статті 41 ПК України повноваження і функції контролюючих органів, зокрема, податкових органів, визначаються цим Кодексом та законами України. Розмежування повноважень і функціональних обов`язків контролюючих органів визначається законодавством України.
Відповідно до пункту 7 Положення про ДПС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 (далі - Положення № 227), ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення).
Наказом ДПС від 30.09.2020 № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як відокремлені підрозділи ДПС територіальні органи за переліком згідно з додатком, у тому числі Головне управління ДПС в Івано-Франківській області.
Наказом ДПС від 12.11.2020 № 643 «Про затвердження положень про територіальні органи» (міститься за посиланням https://if.tax.gov.ua/dfs-u-regioni/golov-upr/struktura/) затверджено положення про Управління. За змістом пункту 1 цього Положення, вказане головне управління є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу ДПС. Управління є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС в Івано-Франківській області.
Згідно з пп. 22 п. 4 Положення про Головне управління ДПС в Івано-Франківській області ГУ ДПС відповідно до покладених на нього завдань звертається до суду у випадках, передбачених законом. Згідно з пп. 12 п. 5 Положення ГУ ДПС з метою організації своєї діяльності забезпечує самопредставництво ДПС та ГУ ДПС у судах через начальника ГУ ДПС, а також без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС через їхніх заступників, державних службовців підрозділів до функціональних повноважень яких належить представництво в судах інтересів ГУ ДПС відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів ДПС та ГУ ДПС в судах без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС.
Також, право ГУ ДПС звертатися у передбачених законом випадках до суду передбачено пп. 28 п. 6 Положення.
Отже, Управління є територіальним органом ДПС - центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Виходячи із системного аналізу положень частини другої статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», частини першої статті 45 та частини другої статті 4 ГПК України, а також враховуючи вказані вище Положення про ДПС та Положення про Управління ДПС, останнє є відокремленим підрозділом ДПС, яке хоч і утворене без статусу юридичної особи, однак є органом державної влади (податковим органом, органом стягнення) та може бути стороною в судовому процесі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 921/574/20.
Про наявність в Управління процесуальної дієздатності зазначено Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2022 року у справі № 909/13/22, яке, виходячи із системного аналізу положень законодавства, є відокремленим підрозділом ДПС, хоч і утворене без статусу юридичної особи, однак є органом державної влади (податковим органом, органом стягнення) та може бути стороною в судовому процесі.
Таким чином, саме ГУ ДПС в Івано-Франківській області є державним органом, якого уповноважено звертатися до суду щодо визнання правочину недійсним, стягнення в дохід держави коштів, а також розпоряджатися майном, що переходить у власність держави, а тому вказаний орган є позивачем у справі.
Івано-Франківська обласна прокуратура на виконання вимог, установлених абз. 4 ч. 4 ст. 23 указаного Закону, листом від 14.10.2024 № 15-836вих-24 повідомила ГУ ДПС в Івано-Франківській області про існування порушення інтересів держави від укладення договору за наслідками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ПП «Новбуд».
Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
У відповідь ГУ ДПС в Івано-Франківській області повідомило, що здійснення контролю у сфері публічних закупівель та вжиття заходів за їх результатами не належить до їх компетенції.
Вказане свідчить про наявність підстав, передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва органами прокуратури інтересів держави у даній справі.
Обставини справи. Оцінювання доказів.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.
Галицькою міською радою в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі робіт (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2021-08-12-004637-b), доступне за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2021-08-12-004637-b.
Назва предмета закупівлі: «Облаштування велосипедної та пішохідної доріжок набережної річки Дністер від пішохідного мосту до вул. Данила Галицького в м. Галич (капітальний ремонт)».
Очікувана вартість предмета закупівлі становила 3272820,00 грн з ПДВ.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: Приватним підприємством «Новбуд» та Приватним підприємством «Ліс-Буд», що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.
Остаточна тендерна пропозиція ПП «Новбуд» 3200987,00 грн з ПДВ, а ПП «Ліс-Буд» – 2560214,00 грн з ПДВ.
Ураховуючи, що учасником з найбільш економічно вигідною тендерною пропозицією ПП «Ліс-Буд» не подано забезпечення тендерної пропозиції у формі електронної банківської гарантії у розмірі 16000,00 грн та інші документи, передбачені ч. 2 розділу 3 тендерної документації, його тендерну пропозицію відхилено (протокол № 27 розгляду тендерних пропозицій від 03.09.2021).
За результатами аналізу тендерної пропозиції встановлено, що тендерна пропозиція учасника ПП «Новбуд» відповідає вимогам тендерної документації та вирішено укласти договір щодо закупівлі «Облаштування велосипедної та пішохідної доріжок набережної річки Дністер від пішохідного мосту до вул. Данила Галицького в м. Галич (Капітальний ремонт)» (ДК 021:2015:45453000-7 – Капітальний ремонт і реставрація) з ПП «Новбуд» на суму 3200987,00 грн з ПДВ (згідно з кваліфікацією тендерної пропозиції ПП «Новбуд» від 07.09.2021).
Надалі між Галицькою міською радою та ПП «Новбуд» укладено договір № 309 від 23.09.2021.
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що договірна ціна на момент укладення договору складає 3200987,00 грн.
Фінансування робіт (будівництва об`єкта) здійснювалось за рахунок коштів місцевого бюджету (п. 4.1 договору).
Галицькою міською радою за виконані роботи, визначені договором, на користь ПП «Новбуд» відповідно до платіжних доручень від № 1288 від 28.10.2021 перераховано 908964,21 грн, № 1303 від 01.11.2021 – 331894,74 грн, № 1304 від 01.11.2021 – 260531,58 грн, № 1322 від 08.11.2021 – 113268,37 грн, № 1321 від 08.11.2021 – 364452,68 грн, № 1496 від 07.12.2021 – 48216,84 грн, № від 09.12.2021 – 378097,89 грн, № 1585 від 20.12.2021 – 125506,07 грн, № від 20.12.2021 – 198320,00 грн, № 1663 від 28.12.2021 – 61108,00 грн, № 1664 від 28.12.2021 – 47329,89 грн, № 1665 від 28.12.2021 – 298721,05 грн, усього – 3136411,32 грн.
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю UA-2021-08-12-004637-b (дата формування звіту: 29.12.2021) сума оплати за договором становить 3136411,32 UAH, доступ за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2021-08-12-004637-b/print/contractongoing /pdf/ d6510b9c659a4d91b9498d8f78310a62.
Додатковою угодою № 1 від 29.12.2021 сторони домовились про розірвання договору № 309 від 23.09.2021.
У подальшому рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі – МТВ) від 25.04.2024 № 63/30-р/к «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів» (доступ за посиланням https://westernmtv.amcu.gov.ua/npas/pro-porushennia-zakonodavstva-pro-zakhystekonomichnoi- konkurentsii-ta-nakladennia-shtrafu-9) визнано факт вчинення ПП «Новбуд» та ПП «Ліс-Буд» порушення, передбаченого п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення торгів, шляхом узгодження конкурентної поведінки при підготовці та участі у відкритих торгах по закупівлі товару «Облаштування велосипедної та пішохідної доріжок набережної річки Дністер від пішохідного мосту до вул. Данила Галицького в м. Галич (Капітальний ремонт)», що проводилася Галицької міської ради, ідентифікатор закупівлі UA-2021-08-12-004637-b.
Відповідно до п. 4 цього рішення антиконкурентні узгоджені дії під час підготовки та участі у вказаних торгах підтверджуються таким:
– пов`язаність відповідачів (п. 4.1);
– оплата за участь у торгах з одної ІР-адреси (п.4.2);
– подання податкової звітності з використання однієї поштової скриньки (п. 4.3);
– наявність спільних працівників (п. 4.4);
– неподання ПП «Ліс-буд» повного пакету документів, передбачених тендерною документацією (п. 4.5);
– використання учасниками одного програмного забезпечення та однієї комп`ютерної техніки під час підготовки тендерних пропозицій (п. 4.6);
– подання довідок АТ «Ідея Банк» з послідовними номерами (п.4.7).
Установлені Відділенням факти у своїй сукупності не можуть бути результатом випадкового збігу обставин чи наслідком дії об`єктивних чинників, а свідчать про узгодженість (координацію) ПП «Новбуд» та ПП «Ліс-буд» своєї поведінки при підготовці та участі у торгах, зокрема про обмін між ними інформацією.
З огляду на вищезазначене адміністративна колегія Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у своєму рішенні від 25.04.2024 № 63/30-р/к у справі № 63/8-01-32-2023 дійшла висновку, що ПП «Новбуд» та ПП «Ліс-буд» під час підготовки документації та участі у вказаних торгах, які проводила Галицька міська рада за допомогою електронних закупівель «Prozorro», діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель.
Узгодивши свої поведінку та пропозиції конкурсних торгів, вказані суб`єкти господарювання усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результати проведених замовником торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, тобто вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції».
В результаті такої узгодженої поведінки ПП «Новбуд» та ПП «Ліс-буд» під час участі в торгах не дотрималися принципів здійснення закупівель, передбачених ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель.
Західним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України в рішенні від 25.04.2024 № 63/30-р/к після проведення аналізу всіх наявних документів доведено обставини, які підтверджують узгодженість поведінки ПП «Новбуд» та ПП «Ліс-буд», яка не відповідає меті та змісту змагальності, для забезпечення дотримання якої чинним законодавством встановлено особливу процедуру проведення торгів.
Штрафні санкції, застосовані адміністративною колегією Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у своєму рішенні від 25.04.2024 № 63/30-р/к у справі № 63/8-01-32-2023, ПП «Новбуд» та ПП «Ліс-буд» сплачені ними добровільно, що підтверджується листом Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.11.2024 № 63-02/4443е.
Як вказує керівник Івано-Франківської обласної прокуратури, ПП «Новбуд», маючи намір на отримання незаконного права на укладення договору з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, узяло участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, знівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого отримало бюджетні кошти в сумі 3136411,32 грн.
Ураховуючи наявність умислу лише у ПП «Новбуд» як сторони оспорюваного договору, одержані ним кошти за цим правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору, а отримані нею за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави.
Листом від 21.10.2024 № 02.1-11/1948 Галицька міська рада повідомила, що на виконання договору від 23.09.2021 № 309 постачальнику перераховано 3136411,32 грн.
Фінансування закупівлі UA-2021-08-12-004637-b здійснювалося з коштів міського бюджету (субвенція з Івано-Франківського обласного бюджету у розмірі 1500000 грн, субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам у розмірі 2183000,00 грн).
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення. Висновок суду. 
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 надано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК України, можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Водночас, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
19.12.2025 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/3456/23 ухвалив постанову, в якій дійшов наступних висновків:
- при визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо);
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
За висновками об`єднаної палати санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції). Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Також Об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
- по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
- по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
У наведеній постанові колегія суддів дійшла висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Таким чином наразі наявним є висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з поставлених прокурором питань щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підлягає врахуванню відповідно до положень ч. 4 ст. 236 ГПК України під час вирішення даної справи.
За наведених правових висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, суд зазначає про те, що сам факт вчинення ПП "Новбуд" та ПП "Ліс-Буд" порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).
При цьому, прокурором не доведено у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного договору про закупівлю, як і не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала роботу неналежної якості.
Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Як зазначено вище, відповідно до висновку Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору №309 від 23.09.2021, укладеного між Галицькою міською радою та ПП «Новбуд» недійсним.
Як наслідок, вимоги прокурора про стягнення коштів з ПП «Новбуд» на користь Галицької міської ради 3136411,32 грн, а з Галицької міської ради одержані нею за рішенням суду 3136411,32 грн стягнути в дохід держави в дохід держави, також задоволенню не підлягають.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).
Судові витрати.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено Главою 8 Розділу I ГПК України.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на прокуратуру.
Керуючись ст. ст. 2, 13, 20, 73, 74, 76-78, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби, Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до Галицької міської ради, Приватного підприємства "Новбуд" про визнання недійсним договору від 23.09.2021 №309 та стягнення 3136411,32 грн.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 29.06.2026.

Суддя Неверовська Л. М.