ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 р. 	Справа № 520/32790/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 19.03.26 по справі № 520/32790/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі - відповідач, Аварійно-рятувальний загін), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУДСНС України в Харківській області щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні;
- стягнути з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУДСНС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 161 851,50 грн (сто шістдесят одна тисяча вісімсот п`ятдесят одна гривня 50 копійок).
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, тобто, порушив ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за що передбачена відповідальність, визначена ст. 117 КЗпП України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 805,87 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/32790/25 шляхом зменшення присудженого до виплати розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що при розгляді даної справи суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не у повній мірі врахував тривалість не звернення позивача до суду з вимогами про перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2019 та розміру грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 по 23.10.2021 (судові справи № 520/8356/25, № 520/8348/25). Не звернення до суду до 2025 року пов`язано саме з пасивною поведінкою позивача. Не заперечуючи щодо методики, застосованої судом першої інстанції для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає, що з урахуванням тривалої пасивної поведінки самого позивача, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23, присуджений до виплати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути меншим.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
В свою чергу, позивач також не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 805,87 грн, подав свою апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 року по справі № 520/32790/25 в частині присуджених ОСОБА_1 сум в порядку ст. 117 КЗпП України на рівні 24805,87 грн. з ухваленням постанови щодо присудження такої суми на рівні, який заявлено у позові, з урахуванням висновків вказаної апеляційної скарги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що висновки суду першої інстанції свідчать про протиправне неврахування ним сукупності висновків Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22 та висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23, позаяк, присуджена сума обрахована судом зі 182 днів затримки, тобто весь період затримки, який припав на обидві редакції ст.117 КЗпП України, суд обмежив шістьма місяцями. Позивач стверджує, що суд не виклав жодних аргументів неврахування ст.117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 по частині періоду затримки з 24.10.2021 (наступний день після звільнення) по 18.07.2022, що становить 08 місяців 25 днів або 265 днів. А щодо періоду затримки з 19.07.2022 по 21.11.2025 (остаточний розрахунок), обмеженому шістьма місяцями, суд визначив у поденному еквіваленті затримку на рівні 182 дні. Однак, якщо порахувати математично, шість місяців з періоду з 19.07.2022 по 21.11.2025 не є період з 19.07.2022 по 19.01.2023, що у поденному еквіваленті становить не 182, а 185 днів за наступного. Липень 2022 – період затримки з 19.07.2022 складає 13 днів, серпень 2022 – 31 день, вересень 2022 – 30 днів, жовтень 2022 – 31 день, листопад 2022 – 30 днів, грудень 2022 – 31 день, січень 2023 по 19.01.2023 – 19 днів, а загалом 185 днів. Вказане, на думку позивача, призвело до неправильного визначення судом загальної суми виплат в порядку ст.117 КЗпП України на рівні 378,60 грн х 182 календарних дні = 68 905,20 грн., замість належного: 378,60 грн х 450 дн. = 170 370 грн.
Щодо істотної частки, суд визначив її як 68905,20/189708,47 = 0,36 (36 %), розділивши повну відповідальність в порядку ст.117 КЗпП України, протиправно обмежену 182 днями затримки, на суму виплат з затримкою 189 708,47 грн, та застосував цю істотну частку до 68 905,20 грн. Однак, такого обрахунку істотної частки висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 не містять.
А крім того, висновки Великої Палати у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 в аспекті застосування механізму співмірності застосовні лише у тому разі, коли сума виплат в порядку ст.117 КЗпП України перевищує обсяг порушень ст.116 КЗпП України. У нашій же справі навпаки, обсяг порушень ст.116 КЗпП України 189 708,47 грн. перевищує розмір повної відповідальності в порядку ст. 117 КЗпП України без урахування принципу співмірності, як за належним періодом затримки, як порахував позивач - 170 370 грн, так і за неналежним періодом затримки, як порахував суд 68 905,20 грн. Отже, застосування механізму співмірності у даному випадку взагалі є недоцільним.
Однак, оскільки позивач все одно його застосував у позові, водночас, суд першої інстанції протиправно обмежив весь період затримки, який припав на обидві редакції ст.117 КЗпП України, до рівня шести місяців, при цьому допустивши математичні помилки у підрахунку його поденного еквіваленту, вважаємо належним обсягом апеляційного захисту скасувати рішення суду першої інстанції в частині присуджених позивачу 24 805,87 грн та ухвалити постанову про задоволення позову у заявленому позивачем обсязі.
Відповідач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вважає апеляційну скаргу позивача безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційних скарг, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, натомість апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Аварійно – рятувальному загоні, звільнений зі служби з 23.10.2021, відповідно до наказу №401 о/с від 22.10.2021.
Внаслідок порушення відповідачем прав позивача, що стосувались його грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення, останній звернувся до суду за поновленням порушених прав.
Відповідно до ч. 4. ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідачем на виконання рішення по справі № 520/8356/25 було перераховано та сплачено позивачу індексацію грошового забезпечення 21.11.2025 двома платежами на суми 64391,43 грн та 83900,23 грн.
Також, відповідачем на виконання рішення по справі № 520/8348/25 було перераховано та сплачено позивачу заборгованість з грошового забезпечення грошового забезпечення 21.11.2025 на суму 41416,81 грн.
Загальний розмір коштів, виплачених за затримкою при звільненні становить: 64 391,43 грн. + 83 900,23 грн. + 41 416,81 грн. = 189 708,47 грн.
Позивач вважає, що відповідні суми повинні були бути сплачені йому при звільненні 23.12.2021, у чому вбачається порушення ст.116 КЗпП України.
21.11.2025 представник позивача звернувся до відповідача із адвокатськими запитами щодо отримання інформації щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У відповідь отримано листи №№65800-1-2799/658003, 65800-1-2801/658003 від 03.12.2025 про відсутність підстав для вчинення означених дій.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що загальний розмір виплат, належних позивачу за відповідний період служби, є значно більшим за суму невиплачених коштів, а тому невиплачена при звільненні сума становить лише частину від загального розміру грошового забезпечення позивача. Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, суд визначив повний розрахунок середнього заробітку за максимально можливий період шести місяців у розмірі 68 905,20 грн, врахував співвідношення максимально можливого розміру відшкодування до суми невиплачених при звільненні коштів, а також з урахуванням компенсаційного характеру відповідальності, тривалості спору, того, що невиплата належних сум була пов`язана із необхідністю судового вирішення спору, а також з метою забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін, суд вважав за необхідне визначити справедливим та співмірним розміром середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у даній справі на рівні 24 805,87 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За обставинами справи, ОСОБА_1 по 23.10.2021 проходив службу у Аварійно-рятувальному загоні.
У день звільнення позивача зі служби відповідачем не було виплачено в належному розмірі грошове забезпечення та індексацію грошового забезпечення.
Так, 20.11.2025 року на виконання судових рішень суду у справах №520/8348/25 та №520/8356/25, відповідачем виплачено на користь позивача перераховане грошове забезпечення у розмірі 41 416,81 грн, та індексацію грошового забезпечення у розмірі 64 391,43 грн і 83 900,23 грн, загальний розмір яких склав 189 708,47 грн, тобто, в порушення приписів ст. 116 КЗпП України.
Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку задоволеним судом першої інстанції позовним вимогам в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 805,87 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Так, за усталеною практикою застосування положень ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом №2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Касаційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон №2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі №440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі як до періоду з 24.10.2021 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) так і до періоду з 19.07.2022 по 20.11.2025 обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (але не більш як за шість місяців) при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі – Порядок №100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1, 2 п.3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Підпунктом «б» п. 4 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З огляду на матеріали справи, останнім днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 23.10.2021, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є вересень та серпень 2021 року.
Зі змісту архівної відомості №23 від 24.03.2025 за період з січня 2021 року по грудень 2021 року щодо ОСОБА_1 встановлено, що грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за серпень - 11 547,33 грн, за вересень - 11 547,33 грн, загальна сума грошового забезпечення позивача за останні два місяці проходження служби становить 23 094,66 грн.
Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 378,60 грн (23 094,66 грн/61 день).
Щодо питання періоду, за який підлягають захисту права позивача, колегія суддів враховує, що позивача з 23.10.2021 звільнено зі служби, проте останній з вимогами про виплату належного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення звернувся до суду лише 08.04.2025 (справи №520/8348/25, №520/8356/25), тобто майже через чотири з половиною років з моменту звільнення позивача зі служби.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку при розрахунку середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні потрібно врахувати тривалість не звернення позивача до суду з вимогою про виплату грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення в належному розмірі, оскільки не пропорційним буде неврахування вказаної обставини.
Як зазначено вище, з 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Оскільки позивача звільнено зі служби 23.09.2021 з адміністративним позовом до суду у справах №520/8348/25, №520/8356/25 він звернувся 08.04.2025, а остаточний розрахунок грошового забезпечення із позивачем проведено 20.11.2025, тому необхідно розрахувати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України не більше як за шість місяців, що відповідає періоду 183 календарних дні.
Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при звільненні, відповідно до архівної відомості № 23 від 24.03.2025 склав 9 433,24 грн.
З урахуванням перерахованого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 23.10.2021 та індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 31.12.2019, виплачених позивачу на виконання рішень суду у справах №520/8348/25, №520/8356/25 (189 708,47 грн), загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при звільненні, складає 199 141,71 грн (100%), з яких перераховане грошове забезпечення та індексація грошового забезпечення – 189 708,47 грн (95,26%).
Отже, сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення складає 69 283,80 грн (183 календарних дні х 378,60 грн). Сума, з урахуванням істотності частки 95,26 %, становить 65 999,75 грн.
Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму у розмірі 65 999,75 грн, розраховану у процентному співвідношенні від суми середнього грошового забезпечення за період з дати звільнення позивача, але не більш як за шість місяців затримки розрахунку при звільненні.
Наведене свідчить, що здійснені судом першої інстанції обчислення середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають наведеним висновкам Верховного Суду, що призвело до частково неправильного вирішення справи.
За цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обгрунтованими.
Аргументи апеляційної скарги відповідача про те, що присуджений до виплати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути меншим, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки визначений апеляційним судом розмір середнього заробітку в сумі 65 999,75 грн є співмірним із характером допущеного порушення, періодом затримки остаточного розрахунку при звільненні та відповідає принципам розумності, справедливості й пропорційності, тоді як наведені відповідачем аргументи не свідчать про наявність виняткових обставин, які б давали підстави для подальшого зменшення розміру відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача задоволенню не підлягають.
Таким чином, враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів доходить висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 року по справі № 520/32790/25 частково прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 805,87 грн, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65 999,75 грн, оскільки такий спосіб захисту прав позивача забезпечує реальне та остаточне поновлення порушеного права без необхідності додаткового звернення до суду у разі невиконання або неправильного нарахування виплат роботодавцем.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційних скарг отримали достатню оцінку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково .
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/32790/25 - скасувати в частині зобов`язання Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24 805,87 грн.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (вул. Ньютона, буд. 132А, м. Харків, 61096, код ЄДРПОУ 37876792) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Стягнути з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (вул. Ньютона, буд. 132А, м. Харків, 61096, код ЄДРПОУ 37876792) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65 999 (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 75 копійок.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 у справі № 520/32790/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий