ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 686/20285/22
провадження № 61-1793 св 26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, обслуговуючий кооператив «Сімейне»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Терлича Валерія Габоровича, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року у складі Стефанишина С. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., 
П`єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (попереднє прізвище - ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 , треті особи: управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради Хмельницької області (далі - управління 
з питань реєстрації Хмельницької МР), обслуговуючий кооператив «Сімейне»
(далі - ОК «Сімейне»), про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння (а. с. 1-4, т. 1). У подальшому позов було уточнено 
(а. с. 63-67, т. 1), зокрема, у частині предмета позову: визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності, поділ майна подружжя, стягнення різниці вартості часток у спільному сумісному майні подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 02 травня 2015 року по 22 вересня 2022 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
За час перебування у шлюбі вони набули у власність: право вимоги за договором пайової участі у будівництві від 24 жовтня 2018 року № 21-24/10 зблокованого житлового будинку АДРЕСА_1 ; транспортний засіб «AUDI A6», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , 
який знаходиться у його користуванні; транспортний засіб «AUDI A4», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , який знаходиться у користуванні ОСОБА_2 . 
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 укладено договір 
про відступлення права вимоги по вищевказаному договору пайової участі 
у будівництві від 24 жовтня 2018 року № 21-24/10, згідно з яким первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги до ОК «Сімейне» 
і став кредитором за цим договором. Новий кредитор одержав право 
вимагати від боржника виконання своїх зобов`язань щодо будівництва будинку 
з будівельним номером 
АДРЕСА_2 . 
Договір відступлення права вимоги було укладено на ім`я колишньої дружини, вищевказані транспортні засоби зареєстровані на неї. Разом із цим, зазначене вище майно придбано ним та ОСОБА_2 за час шлюбу за спільні кошти, а тому на майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до довідки від 24 жовтня 2018 року № 01 ОСОБА_5 сплатив пайові внески за цим договором на суму 816 350,00 грн.
Зазначав, що через його постійну зайнятість на роботі підготовкою документів 
для здійснення реєстраційних дій щодо указаного вище будинку займалася 
ОСОБА_2 . 
У вересні 2022 року, після подання позовної заяви про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 , він дізнався від нотаріуса про те, що у листопаді 2020 року право власності на спільний будинок зареєстровано на ім`я матері дружини - ОСОБА_3 . Проте остання не могла брати участь у здійсненні будь-яких реєстраційних дій щодо будинку, на який поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. 
Крім того, у зазначений період часу вона перебувала за кордоном. 
Вважав, що його колишня дружина та її матір діяли недобросовісно з метою позбавити його права на частину нерухомого майна (житлового будинку), на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_3 незаконно зареєструвала право власності на спірний будинок, а тому наявні підстави для скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та державної реєстрації права власності ОСОБА_3 
на вказане нерухоме майно.
Спірні транспортні засоби необхідно поділити шляхом виділення за кожним 
із колишнього подружжя транспортного засобу, який знаходиться у фактичному користуванні.
Крім того, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на його користь різницю вартості часток у спільному майні подружжя у розмірі, який буде визначено за результатом проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи.
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя:
зблокований житловий будинок АДРЕСА_3 ; 
транспортний засіб «AUDI A6», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;
транспортний засіб «AUDI A4», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02 грудня 2020 року індексний номер 55460708 та державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вищевказаний зблокований житловий будинок;
- здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя:
визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного зблокованого житлового будинку та припинити право спільної сумісної власності подружжя 
на вказане майно;
виділити йому в особисту приватну власність транспортний засіб «AUDI A6», 
2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_3 , 
та припинити право власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль;
виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 транспортний засіб «AUDI A4», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , VIN- НОМЕР_4 , 
та припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль;
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь різницю вартості часток у спільному майні подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя та витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено. 
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 майно: зблокований житловий будинок 

АДРЕСА_3 ; транспортний засіб «AUDI A6», 
2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_3 ; транспортний засіб «AUDI A4», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , 
VIN- НОМЕР_4 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02 грудня 2020 року, індексний номер 55460708, та державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зблокований житловий будинок 
АДРЕСА_3 .
Здійснено поділ майна подружжя: 
визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаного зблокованого житлового будинку, припинено право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно;
виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність транспортний засіб «AUDI A6», 
2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_3 , припинено право власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль;
виділено в особисту приватну власність ОСОБА_2 транспортний засіб «AUDI A4», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , VIN- НОМЕР_4 , припинено право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості часток у спільному майні подружжя у розмірі 132 903,40 грн та судовий збір у розмірі 5 395,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно (житловий будинок, два транспортні засоби) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як воно набуто ними за час шлюбу 
та за спільні кошти.
Надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, районний суд установив,
що грошові кошти за спірний будинок вносилися колишнім подружжям із 2018 року. Дії ОСОБА_2 , яка видала у 2020 році, довіреність на ім`я своєї матері - ОСОБА_3 , на підставі якої остання зареєструвала за собою право власності на будинок, направлені на ухилення від визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя. 
Тому наявні правові підстави для скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2020 року та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок. Суд визнав 
за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вищевказане майно.
Поділ спірних транспортних засобів здійснено з урахуванням фактичного користування автомобілями. 
Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості часток 
у спільному майні подружжя у розмірі 132 903,40 грн, тобто різницю у вартості автомобілів, яка визначена відповідно до висновку експерта за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи від 29 лютого 2024 року № 108/23, проведеної на підставі ухвали районного суду від 27 червня 2023 року 
за клопотанням позивача (далі - висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи від 29 лютого 2024 року № 108/23).
Районний суд застосував норми ЦК України, СК України, урахував відповідну судову практику Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду. 
Розподіл судових витрат здійснено судом на підставі статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання зблокованого житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року у частині поділу зблокованого житлового будинку змінено:
виключено в абзаці першому резолютивної частини рішення посилання 
на задоволення позовної вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння;
доповнено абзац п`ятий резолютивної частини рішення, а саме: виділено у власність 
ОСОБА_2 1/2 частину зблокованого житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною 
площею 131,3 кв. м, житловою площею 47 кв. м.
У решті рішення суду першої інстанцій залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки про скасування державної реєстрації прав, поділ майна подружжя, 
так як спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , воно підлягає поділу між ними у рівних частинах.
17 жовтня 2018 року, тобто перед укладенням 24 жовтня 2018 року 
між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги 
по договору пайової участі у будівництві, ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_4 , яку набуто подружжям  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі. При цьому договір купівлі-продажу квартири укладений ОСОБА_2 за згодою чоловіка.
Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги по договору пайової участі у будівництві № 21-24/10 первісний кредитор - ОСОБА_5 , передає, 
а новий кредитор - ОСОБА_2 , приймає на себе право вимоги до ОК «Сімейне» і стає кредитором за договором. 
Тобто право вимоги до ОК «Сімейне» щодо будівництва зблокованого житлового будинку подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуло під час проживання 
у зареєстрованому шлюбі й презумпція спільної сумісної власності подружжя 
на це майно не спростована останньою.
Підстав для сплати ОСОБА_3 пайового внеску ОК «Сімейне» за той самий об`єкт нерухомого майна у 2020 році не було. Тому районний суд вірно не взяв до уваги докази сплати ОК «Сімейне» внеску за вищевказаним договором ОСОБА_2 від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 10 січня 2020 року.
Отже, вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2020 року, скасування державної реєстрації права власності 
ОСОБА_3 на спірний зблокований житловий будинок, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку підлягають задоволенню. 
Разом із цим, ОСОБА_1 пред`явив вимогу про визнання об`єктом права спільної сумісної власності зблокованого житлового будинку, що є неефективним способом судового захисту. Зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним, так як ефективним способом захисту за таких умов 
є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Крім того, вимога позивача про витребування будинку із чужого незаконного володіння також не є ефективним способом захисту порушеного права. Суд першої інстанції фактично не витребував будинок із незаконного володіння ОСОБА_3 , проте в абзаці першому резолютивної частини рішення помилково вказав 
про задоволення цієї вимоги. 
При цьому, при поділі спільного сумісного майна подружжя суд першої інстанції припустився помилки і не виділив у власність ОСОБА_2 іншу 1/2 частину спірного зблокованого житлового будинку.
Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми СК України, ЦК України, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Районний суд урахував роз`яснення, надані судам у пунктах 22, 23 постанови 
Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», 
а також відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у справах щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, належного способу судового захисту у даній категорії справ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У лютому 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Терлич В. Г., звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині вирішення позовних вимог про визнання зблокованого житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу, а також скасування рішення і державної реєстрації права власності, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову
у вказаних частинах.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає наступне: судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Інші учасники справи судові рішення судів попередніх інстанцій у касаційному порядку не оскаржили, а тому судові рішення не переглядаються в касаційному порядку, зокрема, у частинах щодо вирішення питання про поділ рухомого майна 
та стягнення різниці вартості часток у спільному сумісному майні подружжя 
(стаття 400 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі. Витребувано цивільну справу з районного суду. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву 
на касаційну скаргу.
У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвокат Терлича В. Г., мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки у частині задоволених позовних вимог 
ОСОБА_1 , зокрема: про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу, про скасування рішення і державної реєстрації права власності на житловий будинок.
Титульним власником спірного об`єкту нерухомого майна є ОСОБА_3 , з якою позивач не перебував у шлюбі, а тому він не має права просити визнати будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ). 
Спірний будинок узагалі не перебував у власності когось із подружжя. 
ОСОБА_3 , як титульний власник майна, не зобов`язана доводити законність своїх прав на спірне майно. Фактично позивач оспорює право власності на майно третьої особи, безпідставно посилаючись на презумпцію спільності права власності подружжя на майно. ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , мала право скласти нотаріально посвідчену довіреність на дочку на представництво її інтересів з питань розпорядження нерухомим майном.
При цьому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Позивач не надав суду письмових доказів на підтвердження того, що спірне майно придбано за спільні кошти подружжя. У свою чергу, у матеріалах справи наявні докази, що саме ОСОБА_3 , як член ОК «Сімейне», внесла власні грошові кошти 
за спірний будинок і, як наслідок, законно зареєструвала за собою право приватної власності на будинок.
З урахуванням того, що спірний будинок не є власністю подружжя, саме вимога позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є ефективною й основною, а всі інші вимоги позову є похідними. Апеляційний суд безпідставно скасував рішення районного суду і цій частині саме з підстави неефективності способу судового захисту, помилково вважаючи, що спірні правовідносини стосуються спільного майна подружжя. 
Суди попередніх інстанцій не встановили, що спірний будинок придбаний за грошові кошти подружжя, зокрема, отримані від продажу попередньої квартири. Більше того, квартиру продано за 481 928,00 грн, а загальна вартість спірного майна - 816 350,00 грн. Судами не з`ясовано, чи використано грошові кошти від продажу квартири для купівлі спірного будинку, а також за чиї кошти було сплачено різницю між проданою квартирою та спірним будинком (334 422,00 грн).
Суди попередніх інстанцій формально вирішили спір, не надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам. Районний суд безпідставно вказав про те, що ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на будинок на підставі підроблених документів, так як указані обставини не встановлені. При цьому рішення суду першої інстанції містить інформацію, яка помилково скопійована 
з іншої справи. 
Крім того, судами не враховано невідповідність площі будинку у договорі пайової участі в будівництві, договорі про відступлення права вимоги (128,84 кв. м) 
та будинку, що є предметом поділу (131,3 кв. м).
Суди попередніх інстанцій, на думку заявника касаційної скарги, не застосували релевантну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду 
у даній категорії справ.

Відзив касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

У березні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від представника ОСОБА_1 - адвоката Ксьондзика Ю. Ю., в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, суди дійшли вірних висновків по суті вирішення спору. 
Судами попередніх інстанцій встановлено фактичні обставини у справі, надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосовано норми матеріального права й враховано релевантну судову практику Верховного Суду у даній категорії справ.
Крім того, вважає, що необхідно закрити касаційне провадження у справі у частині однієї з підстав для касаційного оскарження, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Посилання в касаційній скарзі на відповідну судову практику безпідставні, так як правовідносини не є подібні. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 02 травня 2015 року по 22 вересня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність зблокований житловий будинок та два транспортні засоби.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_7 квартиру 
АДРЕСА_4 , загальною площею 80 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, за ціною 481 928,00 грн (а. с. 162-163, т. 1).
У пункті 2 вказаного договору зазначено, що право власності на відчужувану квартиру підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 грудня 2016 року 
№ 74535726.
Цей договір купівлі-продажу квартири укладений ОСОБА_2 за згодою чоловіка - ОСОБА_1 .
Відповідно до договору пайової участі у будівництві від 24 жовтня 2018 року 
№ 21-24/10, укладеним між ОК «Сімейне» та асоційованим членом кооперативу 
ОСОБА_5 , пайовик вступає, а кооператив приймає пайовика в асоційовані члени кооперативу та зобов`язується забезпечити будівництво зблокованих житлових будинків по АДРЕСА_5 . Пайовик зобов`язується сплатити пайовий внесок, взяти участь в реалізації статутної мети і завдань кооперативу для отримання у власність зблокованого житлового будинку АДРЕСА_6 , загальною проєктною площею 128,84 кв. м, в об`єкті. Загальний розмір пайового внеску пайовика визначається кооперативом 
та становить на день укладення договору 816 350,00 грн, що еквівалентно 
29 000,00 доларів США, з розрахунку 6 336,15 грн за один квадратний метр загальної площі будинку, що еквівалентно 225,09 доларів США, без внутрішніх оздоблювальних робіт.
Згідно з довідкою ОК «Сімейне» від 24 жовтня 2018 року № 01 ОСОБА_5 сплатив пайові внески за 128,84 кв. м (загальна проєктна площа) на підставі договору пайової участі в будівництві від 24 жовтня 2018 року № 21-24/10 шляхом внесення у кооператив будівельних матеріалів на суму 816 350,00 грн.
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір 
про відступлення права вимоги по договору пайової участі у будівництві № 21-24/10, за умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги до ОК «Сімейне» і стає кредитором за договором. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника виконання своїх 
зобов`язань щодо будівництва будинку з будівельним номером 
АДРЕСА_2 . На момент укладення цього договору сторони врегулювали між собою питання взаєморозрахунків (пункт 2.1). Сторони не мають взаємних претензій фінансового характеру (пункт 2.2).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 вересня 2022 року № 309092705 право власності на спірний зблокований житловий будинок зареєстровано 30 листопада 2020 року 
за ОСОБА_3 на підставі довідки ОК «Сімейне» від 26 листопада 2020 року № 21.
Нотаріально посвідчена довіреність ОСОБА_3 на представництво її інтересів ОСОБА_2 видана 10 січня 2020 року, строком на три роки.
У квитанції від 30 червня 2020 року № 3_32 про здійснення касової операції у розділі призначення платежу зазначається платник ОСОБА_2 , зазначається пайовий внесок згідно з договором від 24 червня 2018 року № 21-24/10 ОСОБА_3 . Отримувачем коштів у розмірі 816 350,00 грн зазначено ОК «Сімейне», 
а не ОСОБА_5 , так як останній є стороною (первісним кредитором) зазначеного договору відступлення права вимоги від 24 жовтня 2018 року.
У квитанції від 30 червня 2020 року № 5_32 про здійснення касової операції у розділі призначення платежу зазначається платник ОСОБА_2 та пайовий внесок згідно 
з договором від 24 жовтня 2018 року № 21-24/10 ОСОБА_3 . Отримувачем коштів у розмірі 15 587,00 грн зазначено ОК «Сімейне».

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Терлича Валерія Габоровича, підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного 
або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, з урахуванням доводів та меж касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, спір стосується визнання спірного зблокованого житлового будинку, титульним власником якого є ОСОБА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та поділу вказаного будинку, а також скасування рішення і державної реєстрації права власності на спірний будинок.
Рішенням районного суду у незміненій та нескасованій частині і постановою апеляційного суду: 
- скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02 грудня 2020 року, індексний номер 55460708, та державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зблокований житловий будинок 
АДРЕСА_3 .
- здійснено поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, визнано 
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаного зблокованого житлового будинку й виділено у власність ОСОБА_2 1/2 іншу частину будинку, припинено право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне майна набуто ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 за спільні кошти час їхнього перебування у шлюбі. 
Саме тому суди фактично визнали за кожним із колишнього подружжя 
по 1/2 частині спірного будинку та скасували рішення про державну реєстрацію 
та державну реєстрацію права власності титульного власника - ОСОБА_3 , 
на зблокований житловий будинок.
Верховний Суд не погоджується з указаними висновками судів попередніх інстанцій і вважає їх передчасними.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 02 травня 2015 року по 22 вересня 
2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2018 року 
 ОСОБА_2 продала ОСОБА_7 квартиру 
АДРЕСА_4 , загальною площею 80,0 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, за 481 928,00 грн.
Встановлено, що продаж указаної квартири здійснено за згодою іншого з подружжя, тобто позивача.
Із цих підстав суди вважали, що продана квартира, як і грошові кошти, отримані 
від її продажу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Однак, судами попередніх інстанцій не встановлено, коли саме і за чиї кошти придбано квартиру, на яких законних підставах право власності на неї було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Відповідно до договору пайової участі в будівництві від 24 жовтня 2018 року 
№ 21-24/10, укладеним між ОК «Сімейне» та асоційованим членом кооперативу - 
ОСОБА_5 , пайовик вступає, а кооператив приймає пайовика в асоційовані члени кооперативу та зобов`язується забезпечити будівництво зблокованих житлових будинків по АДРЕСА_5 . Пайовик зобов`язується сплатити пайовий внесок, взяти участь в реалізації статутної мети і завдань кооперативу для отримання у власність зблокованого житлового будинку АДРЕСА_6 , загальною проєктною площею 128,84 кв. м, в об`єкті. Загальний розмір пайового внеску пайовика визначається кооперативом 
та становить на день укладення договору 816 350,00 грн, що еквівалентно 
29 000,00 доларів США, з розрахунку 6 336,15 грн за один квадратний метр загальної площі будинку, що еквівалентно 225,09 доларів США, без внутрішніх оздоблювальних робіт.
Згідно з довідкою ОК «Сімейне» від 24 жовтня 2018 року № 01  ОСОБА_5 сплатив пайові внески за 128,84 кв. м (загальна проєктна площа) на підставі вищевказаного договору пайової участі в будівництві шляхом внесення 
у кооператив будівельних матеріалів на суму 816 350,00 грн.
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір 
про відступлення права вимоги по договору пайової участі у будівництві № 21-24/10, за умовами якого первісний кредитор, тобто ОСОБА_5 , передає, а новий кредитор, тобто ОСОБА_2 , приймає на себе право вимоги до ОК «Сімейне» і стає кредитором за договором. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника виконання своїх зобов`язань щодо будівництва будинку 
з будівельним номером АДРЕСА_2 (спірний будинок). 
На момент укладення цього договору сторони врегулювали між собою питання взаєморозрахунків, вони не мали взаємних претензій фінансового характеру.
Тобто перед укладенням 24 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги по договору пайової участі у будівництві ОСОБА_2 17 жовтня 2018 року відчужила квартиру, набуту, як встановлено судами, подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі та за спільні кошти.
30 листопада 2020 року право власності на спірний будинок зареєстровано 
за ОСОБА_3 на підставі довідки ОК «Сімейне» від 26 листопада 2020 року № 21.
Судами попередніх інстанцій відхилено докази сплати 30 червня 2020 року 
 ОСОБА_2 від імені ОСОБА_3  кооперативу внеску за вищевказаним договором 
на підставі довіреності від 10 січня 2020 року, а саме: квитанції № 3_32 
на суму 816 350,00 грн, № 5_32 на суму 15 587,00 грн), довідку ОК «Сімейне» 
від 26 листопада 2020 року № 21 про повну сплату ОСОБА_3 пайового внеску, письмове пояснення ОСОБА_5 .
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до умов договору 
про відступлення права вимоги по договору пайової участі у будівництві новим кредитором стала ще у 2018 році стала ОСОБА_2 і саме вона отримала право вимоги до ОК «Сімейне» щодо виконання зобов`язань по будівництву будинку.
Тобто були відсутні підстави для сплати ОСОБА_3 пайового внеску ОК «Сімейне» за той самий об`єкт нерухомого майна у 2020 році.
Отже, судами попередніх інстанцій встановлено, право вимоги до ОК «Сімейне» щодо будівництва зблокованого житлового будинку подружжя ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 набуло під час проживання у зареєстрованому шлюбі й презумпція 
їх спільної сумісної власності на це майно не спростована відповідачами. 
Оскільки на спірне нерухоме майно поширюється режим спільної сумісної власності, тому підлягають задоволенню вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію та державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на зблокований житловий будинок. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен із них, мають права 
на 1/2 частину цього будинку.
Тобто суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні правовідносини стосуються поділу нерухомого майна подружжя.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям 
за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 
та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі 
№ 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права 
на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно 
від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, 
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними 
або шлюбним договором. 
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, 
що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності 
на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, 
що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. 
При цьому ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки 
у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач 
(див.: постанови Верховного Суду: від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18 та від 03 червня 2020 року в справі 
№ 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18).
Крім того, питання ефективності такого способу захисту порушеного права, 
як визнання певного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, 
вже перебувало на вирішенні Великої Палати Верховного Суду, а саме у справі 
№ 523/14489/15.
Суд повинен урахувати, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають 
у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, 
і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна 
(див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року 
у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
З огляду на викладене вимога позову про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає як така, що не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права позивача. Така вимога складає підставу (а не предмет) позову про поділ майна подружжя і не потребує окремого артикулювання в позовній заяві.
Вирішуючи спір у відповідній частині, судами попередніх інстанцій фактично визнано за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.
Вирішуючи питання про поділ вказаного спільного сумісного майна подружжя, суди формально визнали за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину нерухомого майна.
Разом із цим, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції у порушення вищенаведених норм права та правових позицій Верховного Суду, не з`ясували всіх обставин справи, не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам і зробили передчасні висновки у цій частині.
По-перше, титульним власником спірного об`єкту нерухомого майна є ОСОБА_3 , тобто третя особа, а не ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 . 
Однак, Верховний Суд ураховує те, що ОСОБА_3 судові рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку не оскаржила.
Заявник касаційної скарги не надала доказів на представництво інтересів 
ОСОБА_3 у Верховному Суді, а тому доводи касаційної скарги у відповідній частині, які стосуються прав та інтересів безпосередньо ОСОБА_3 , не можуть бути оцінені.
По-друге, Верховний Суд неодноразово наголошував, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, 
так і час та джерела його придбання.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. 
Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі 
№ 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц 
(пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя 
та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
При цьому суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення 
та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача 
з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача 
не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Суди попередніх інстанції формально послалися на відповідні законодавчі положення та правові висновки Верховного Суду, проте не застосували 
їх при вирішенні спору.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, 
які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування 
або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, 
а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані 
за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази 
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Формальне визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину нерухомого майна не свідчить про виконання судами законодавчих вимог щодо правильного та ефективного вирішення спору, а судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах сторін і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права 
або інтересу має бути таким, щоб у сторони не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Судами зроблено висновок про те, що продана ОСОБА_2 квартира, як і грошові кошти, отримані від її продажу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, 
так як квартира продана за час шлюбу. 
Однак, судами не встановлено, коли саме та за чиї кошти було придбано 
цю квартиру, так як виходили лише з факту продажу квартири за час шлюбу.
При цьому квартиру продано ОСОБА_2 за 481 928,00 грн, а відповідно до договору пайової участі в будівництві розмір пайового внеску пайовика за житловий будинок визначено кооперативом у 816 350,00 грн. І саме цю суму попередній кредитор сплатив як пайові внески.
У подальшому, у жовтня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення права вимоги по договору пайової участі у будівництві, 
за умовами якого ОСОБА_2 стала новим кредитором і прийняла на себе право вимоги до ОК «Сімейне».
Судами попередніх інстанцій не встановлено, чи використала ОСОБА_2 під час розрахунків із ОСОБА_5 грошові кошти, отримані від продажу попередньої квартири, як і не встановлено те, кому належали грошові кошти, які складають різницю між продажем квартири на набуттям прав на будинок. Доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими. 
Вказане має важливе правове значення при вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Лише після з`ясування цих обставин, суд повинен надати оцінку законності набуття у власність спірного майна ОСОБА_3 і вирішити вимоги позову у відповідній частині.
При цьому, встановивши всі вищевказані обставини, суду необхідно визначитися 
з нормами права, які підлягають до застосування й звернути увагу на ефективність способу судового захисту, який обрано позивачем. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови 
у позові.Такий правовий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (пункт 76).
Таким чином, висновки суду першої інстанції та висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваних частинах є передчасними.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій в оскаржуваних частинах є передчасними. Судові рішення не можуть вважатися законними 
і обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню у відповідних частинах 
із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими. 
При новому розгляді справи суду необхідно звернути увагу на вищевказане, 
на зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
Суди попередніх інстанцій не врахували вищенаведеного та у порушення 
частини п`ятої статті 12 ЦПК України не дотрималися вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. 
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання 
їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 
ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Щодо закриття касаційного провадження

У відзиві на касаційну скаргу представник позивача, разом із іншим, просить закрити касаційне провадження у справі у частині однієї з підстав для касаційного оскарження, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
У клопотанні, яке заявлено у відзиві на касаційну скаргу, представник позивача фактично просить закрити касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки постанови Верховного Суду, 
на які заявник касаційної скарги посилається як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, прийняті не за подібних правовідносин із справою, яка переглядається Верховним Судом.
Оскільки касаційна скарга була подана з дотриманням вимог статті 392 
ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи, що й було зроблено у цій постанові.
Ураховуючи наведене, у задоволенні вказаного клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ксьондзика Юрія Юрійовича, про закриття касаційного провадження відмовити.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Терлича Валерія Габоровича, задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року 
у частинах вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу, скасування рішення і державної реєстрації права власності скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк