ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Київ
Справа № 759/1035/25
Провадження № 61-15137св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Стрижеуса А. М.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила: визнати за кожним з подружжя право на 1/2 частку двокімнатної квартири площею 71,31 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки в праві власності на автомобіль марки Volkswagen Passat седан, 2012 року випуску, в розмірі 277 900,50 грн та припинити право спільної сумісної власності сторін на вказаний автомобіль після виплати компенсації. 
У березні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Левченко М. М. звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії з відчуження права власності, зокрема заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, зокрема нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо: двокімнатної квартири площею 71,31 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіля марки Volkswagen Passat седан, 2012 року випуску.
Заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 без згоди позивачки вчиняв дії, спрямовані на переоформлення майна на інших осіб з метою уникнення його поділу, а тому невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить виконання рішення суду, оскільки надасть ОСОБА_1 можливість розпорядитися вказаним майном.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
10 червня 2025 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва в задоволенні заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що позивачка не довела належність ОСОБА_1 на праві власності квартири і не обґрунтувала, як саме відчуження автомобіля призведе до істотного ускладнення ефективного захисту її прав.
30 жовтня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії з відчуження права власності, зокрема, заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, зокрема нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 площею 71,31 кв. м, згідно із попереднім договором купівлі-продажу квартири.
Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії з відчуження права власності, зокрема, заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії зі зміни власника автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, VBN код - НОМЕР_1 .
Апеляційний суд керувався тим, що, враховуючи баланс інтересів сторін, вжиття заходів забезпечення позову не завдасть настільки істотних наслідків для відповідача, ніж якщо такі заходи вжиті не будуть. Головну передумову для вжиття заходів забезпечення позову - забезпечення виконання рішення суду, слід розуміти так, що незастосування таких заходів може позбавити сенсу звернення до суду з позовом, що розглядається, навіть за умови його задоволення, та матиме своїми наслідками остаточне порушення прав позивачки, у той час, як застосування вказаних заходів забезпечення позову може запобігти порушенню цих прав. Відповідач не позбавлений можливості заявляти про зміну вжитих заходів забезпечення позову із наведенням відповідних підстав для іншого забезпечення та (або) про скасування вжитих заходів забезпечення позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко М. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, в якій просить її скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що апеляційний суд не перевірив існування та належність на праві власності відповідачу об`єктів, щодо яких вжито заходи забезпечення. Вважає, що існує неспівмірнісь заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам; обраний захід забезпечення позову виходить за межі спору та не кореспондує характеру позовних вимог; відсутній доведений ризик утруднення чи невиконання рішення суду.
Судом апеляційної інстанції не застосовано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду: 
- від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020 року в справі № 301/2231/17, від 17 серпня 2022 року в справі № 301/2231/17, від 16 січня 2023 року в справі № 754/3132/16, від 26 квітня 2023 року в справі № 759/19709/18, від 22 січня 2025 року в справі № 753/7776/22, від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19, від 12 лютого 2025 року в справі № 761/29288/22, про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно; 
- від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, про те, що під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
- від 30 липня 2025 року в справі № 752/22157/20, про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно допускається виключно щодо майна, яке належить відповідачу у справі. Накладення арешту на майно третьої особи, яка не є стороною у справі, є неправомірним та порушує принципи цивільного судочинства;
- від 14 листопада 2018 року в справі № 910/8682/18, від 20 лютого 2019 року в справі № 923/558/18, від 20 січня 2025 року в справі № 916/2907/24, про те, що недоведення заявником дійсної необхідності забезпечення позову, а також недотримання у разі застосування конкретних заходів забезпечення зазначених критеріїв співрозмірності та збалансованості інтересів сторін є підставою для відмови у задоволенні заяви учасника справи про забезпечення позову.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - Левченко М. М. зазначила, що метою забезпечення позову є виключно запобігання таким діям сторін, які можуть ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, що прямо передбачено статтями 149-150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилання відповідача на статтю 635 Цивільного кодексу України та правові висновки Верховного Суду щодо правової природи попереднього договору купівлі-продажу є передчасними, оскільки питання наявності чи відсутності у сторін права на частку майнових прав є предметом розгляду справи по суті; ці обставини не можуть і не повинні оцінюватися судом на стадії забезпечення позову.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 19 березня 2026 рокув справі № 636/2565/24, від 28 січня 2026 року в справі № 753/2032/25, від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, зокрема задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2).
Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 18 березня 2026 року в справі № 759/5607/25, від 01 вересня 2025 року в справі № 501/664/24, від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22 та інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. 
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (частина друга статті 150 ЦПК України). 
У справі, що переглядається, предметом позову є майнові права на придбання (шляхом укладення у майбутньому договору купівлі-продажу) згідно із попереднім договором купівлі-продажу квартири площею 71,31 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки Volkswagen Passat, седан, 2012 року випуску, VIN код НОМЕР_1 .
У порядку забезпечення позову позивачка просила суд заборонити вчиняти будь-які дії з відчуження автомобіля та майнових прав на квартиру.
Таке звернення позивачки спрямоване на усунення можливості зловживання відповідачем своїми правами, оскільки уже були випадки, коли він без попередження та узгодження дій з позивачкою щодо спільних коштів та спільного майна подружжя робив спроби здійснити дії з предметом позову.
ОСОБА_2 зазначила, що забезпечення позову у вигляді заборони відчуження направлено саме на недопущення переходу права власності на спірне майно до третіх осіб, що може значно утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову; призведе до необхідності позивачці звертатись до суду з новими позовами для захисту своїх прав та інтересів.
У разі відчуження відповідачем автомобіля без згоди позивачки, вона буде позбавлена можливості отримати частину його вартості, на яку розраховує, адже відповідач може продати транспортний засіб за навмисно заниженою вартістю, або відчужити автомобіль за договором дарування, що є невідплатним правочином, що змусить позивачку знову звертатися до суду з новим позовом.
Судом апеляційної інстанції встановлено наявність спору між сторонами; ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі; співмірність обраного позивачами виду забезпечення позову (заборона вчиняти дії) з пред`явленими позовними вимогами.
Підставами подання заяви про забезпечення позову у цій справі ОСОБА_2 зазначила необхідність забезпечення їм можливості ефективного захисту та поновлення прав, яке вона вважає порушеним, оскільки, на її думку, відповідач має реальну можливість під час розгляду справи відчужити майно, яке є предметом спору.
Враховуючи те, що предметом позову є поділ майна подружжя шляхом визнання за сторонами по 1/2 частці квартири та стягнення компенсації вартості частки позивача на автомобіль, припущення позивачки про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективне поновлення її порушених прав та інтересів, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду, що такий захід забезпечення позову, як заборона відповідачу вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири та автомобіля та заборона суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, зокрема нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно квартири та автомобіля, є співмірним із заявленими позивачкою вимогами позовної заяви, оскільки обмежує відповідача лише у розпорядженні майном до вирішення спору по суті та ухвалення рішення в справі.
У справі не встановлено, а відповідачем не доведено, що таке звернення позивачки спрямоване на зловживання нею своїми правами.
Викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивачки, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
Отже, апеляційним судом зроблено обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Враховуючи збалансованість інтересів сторін, апеляційний суд правильно виснував, що вжиття заходів забезпечення позову не завдасть настільки істотних наслідків для відповідача, ніж якщо такі заходи вжиті не будуть. 
Такі висновки не суперечать висновкам Верховного Суду, сформульованим в постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 20 лютого 2019 року в справі № 923/558/18 (на які посилається заявник в касаційній скарзі), в яких суд касаційної інстанції вказав про наявність підстав для задоволення заяв про забезпечення позову.
Доводи касаційної скарги на те, що апеляційний суд наклав арешт на квартиру, яка перебуває у власності третьої особи, є необґрунтованими, оскільки 16 серпня 2021 року між ТОВ «Крістал Ессет Менеджмент» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому укласти основний договір купівлі-продажу. На момент розгляду заяви про забезпечення позову жодна третя особа не набула права власності або інших майнових прав на зазначену квартиру. 
Посилання заявника на висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 30 липня 2025 року в справі № 752/22157/20, є безпідставними, оскільки обставини в цій справі не є подібними обставинам справи, що переглядається. У справі № 752/22157/20 суд касаційної інстанції вказав, що на момент задоволення судом першої інстанції заяви про забезпечення позову фактично було вирішено питання про права та охоронювані законом інтереси особи, яка є власником арештованого нерухомого майна та не є стороною у цій справи, що є недопустимим.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020 року в справі № 301/2231/1, від 17 серпня 2022 року в справі № 301/2231/17, від 16 січня 2023 року в справі № 754/3132/16, від 26 квітня 2023 року в справі № 759/19709/18, від 22 січня 2025 року в справі № 753/7776/22, від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19, від 12 лютого 2025 року, також до уваги Верховним Судом не беруться, оскільки в зазначених справах розглядалися позови про поділ майна подружжя по суті позовних вимог.
У справі № 910/8682/18, на яку посилається заявник в касаційній скарзі, висновано, що застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона відповідачу здійснювати ввезення та реалізацію на території України лікарських препаратів, фактично призводить до блокування господарської діяльності відповідачів і за умови недоведеності наявності порушення прав заявника у зв`язку з укладенням спірного правочину свідчить про його неспіврозмірність та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи; у справі № 916/2907/24 зазначено, що позивачем не наданодоказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, а посилання заявника на лист відповідача із повідомленням про триваюче прострочення та з вимогою невідкладного погашення боргу до уваги не взято, оскільки заявником вказаний лист не надано до заяви про забезпечення позову.
Верховний Суд вкотре зазначає, що посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду.
Верховний Суд висловлює правові висновки в справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з рішенням суду попередньої інстанції і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська