ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1905/26 Справа № 207/2081/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубовик Р.Є. Суддя у 2-й інстанції - Піскун  О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року м. Дніпро
Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Південного районного суду міста Кам`янського від 01 червня 2026 року стосовно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі — КУпАП), 

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскарженого судового рішення. 
Постановою Південного районного суду міста Кам`янського від 01 червня 2026 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, піддано її адміністративному стягненню у виді попередження, та стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 665,60 гривень.
Згідно з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 28.04.2026 о 10 годині 27 хвилин за адресою проживання ухилилася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виразилось у залишенні самовільно місця мешкання останнім, чим ОСОБА_1 порушила ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», вчинивши правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю її в діях складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що судом не було належним чином встановлено обставини справи та не доведено, у чому саме полягало ухилення від виконання батьківських обов?язків.
Зазначає, що її неповнолітній син у день події перебував не за місцем проживання, а у своєї прабабусі. У денний час він самовільно залишив місце її проживання, повідомивши, що прямує додому. На момент зазначених подій вона перебувала на роботі та не могла знати про намір дитини самовільно залишити місце перебування. Після того, як їй стало відомо про відсутність сина, вона негайно розпочала його пошуки та особисто звернулася до поліції із заявою про його зникнення.
Також звертає увагу на те, що викладені у матеріалах справи обставини щодо встановлення місцезнаходження дитини не повністю відповідають фактичним подіям, оскільки її син не був виявлений працівниками поліції в результаті проведення розшукових заходів. Після того як йому стало відомо, що його розшукують, він самостійно звернувся до відділення поліції. Тому твердження про те, що дитину було знайдено працівниками поліції та доставлено додому, не відображає фактичного порядку подій.
Стверджує, що вона не ухилялася від виконання батьківських обов?язків, а навпаки вживала всіх можливих заходів для встановлення місцезнаходження дитини та її повернення додому.
Крім того, зазначає, що в постанові зазначено, що вона в судовому засіданні визнала свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, та просила суворо не карати.
З даним твердженням категорично не погоджується, так як вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, вона не визнавала, суддя особисто її не опитувала, пояснення щодо визнання вини вона не давала. У день розгляду справи вона звернулася до помічника судді з проханням перенести розгляд, вони спілкувалися з помічником судді у коридорі суду, де їй та дитині було поставлено декілька запитань щодо обставин справи. Під час такого спілкування ОСОБА_1 не визнавала своєї вини та не повідомляла про ухилення від виконання батьківських обов?язків, а лише пояснювала фактичні обставини події, а саме те, що дитина перебувала у прабабусі, самовільно пішла та в подальшому розшукувалася нею.
Позиції учасників апеляційного процесу.
Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, в апеляційній скарзі просила розгляд апеляційної скарги здійснити без її участі, у зв`язку з чим апеляційний перегляд здійснено за відсутності вказаної особи.
Мотиви апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку. 
Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Дослідивши матеріали справи, відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов, що вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався в повному обсязі.
Статтею 256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначається, в тому числі суть адміністративного правопорушення та нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.
При цьому, суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП або нормах інших нормативно-правових актах, якими передбачена відповідальність за вчинення чітко визначених протиправних дій.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №957593 від 28.04.2026  ОСОБА_1 28.04.2026 о 10 годині 27 хвилин за адресою проживання ухилилася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виразилось у залишенні самовільно місця мешкання останнім, чим ОСОБА_1 порушила ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», вчинивши правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.

Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 184 КУпАП настає за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.
Об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів дитини.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП проявляється у невиконанні батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду; ухилення від виховання дітей; незабезпечення дитині безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці; невжиття заходів щодо їх лікування; безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності; штучне створення незадовільних побутових умов тощо.
При цьому, стаття 184 КУпАП за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів, що наповнює норму ст. 184 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення тих ознак, які мають значення для правильної правової кваліфікації зазначеного діяння. Тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.
У вказаному вище протоколі про адміністративне правопорушення є посилання, що  ОСОБА_1 порушила ст.12 Закон України «Про охорону дитинства» (далі - Закон), вказана стаття містить вісім самостійних абзаців. Проте, особою, яка складала протокол не визначено конкретних положень вказаної статті, за що настає адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 184 КУпАП.
Обставини, які мали місце і стали підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення, повинні бути достатніми для повного розуміння суті правопорушення.
Відповідно до Закону законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.
Статтею 4 Закону визначено, що система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає, зокрема забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності; встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди.
Відповідно до ст. 12 Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Невиконання батьками або особами, які їх заміняють, обов`язків щодо виховання дітей мають містити систематичний та триваючий характер, що не відповідає даному випадку.
Відповідно до ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Крім того, статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини:
1. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
2. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
3. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
4. Батьки зобов`язані поважати дитину.
5. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
6. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.
7. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (стаття 155 Сімейного кодексу України).
Отже, під ухиленням від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей слід розуміти як пряме невиконання батьками або особами, які їх замінюють, цих обов`язків та свідомого нехтування ними.
Складений протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 не відповідають вимогам ст.256 КУпАП, оскільки в них не розкрита повністю об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, відповідно до ч. 1 ст. 184 КУпАП, тобто не зазначена суть адміністративного правопорушення.
При цьому, склад правопорушення становить сукупність головних, визначальних ознак, які виділені законодавцем як типові, необхідні і водночас достатні для притягнення особи до юридичної відповідальності. Відсутність хоча б одного з елементів складу виключає правову відповідальність.
Суть адміністративного правопорушення в протоколі викладена в загальних рисах, без зазначення об`єктивних ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, зокрема, які обов`язки з боку ОСОБА_1 не виконуються, в який період часу, з конкретною вказівкою на форму вини.
Тобто, суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам ст. 256 КУпАП, в якому не викладено суть адміністративного правопорушення, в тому числі всіх ознак об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Натомість протокол містить лише формальне посилання на порушення ОСОБА_1 Закону України "Про охорону дитинства" без конкретизації від яких саме передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання свого сина вона ухилилася і таке порушення має носити систематичний та триваючий характер.
До того ж, протокол про адміністративне правопорушення містить певні протиріччя з матеріалами справи, оскільки згідно протоколу ОСОБА_2 самовільно залишив місце мешкання ( АДРЕСА_2 ), проте, як вбачається з рапорту останній пішов з дому від бабусі ( АДРЕСА_3 ). 
Отже, наявними в справі доказами не доведено поза розумним сумнівом факту ухилення ОСОБА_1 від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей, що в свою чергу не надає можливості зробити висновок про наявність в її діях складу правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП.
Зазначені порушення є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Приймаючи відповідно до ст. 294 КУпАП нову постанову, суд апеляційної інстанції виходить з того, що в протоколі про адміністративне правопорушення не викладено всіх ознак складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.
При цьому суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у вчиненні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не дотримано належним чином вимоги ст. 245 КУпАП про всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин справи, а тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а постанова суду скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Південного районного суду міста Кам`янського від 01 червня 2026 року стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя         О. П. Піскун