ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 м. Дніпро Справа № 912/2875/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача (апелянта): Мазан О.І.;
від відповідача: Зінкевич Д.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 (суддя Кузьміна Б.М.)
у справі № 912/2875/25
за позовом Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АА-ТАШИР", Кіровоградська обл., Благовіщенський район, с. Синьки
про стягнення 819 095, 18 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2025 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» про стягнення штрафних санкцій у загальному розмірі 819 095, 18 грн, з яких: 375 891, 50 грн пені та 443 203, 68 грн штрафу, а також судових витрат зі сплати судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 як замовником та ТОВ «АА-ТАШИР» як підрядником, предметом якого було виконання робіт з будівництва об`єкта: «Нове будівництво військових, інженерно-технічних і фортифікаційних споруд на 10 позицій відділень в Харківській області» (з 38 по 47). 
Позивач зазначав, що відповідно до умов договору та календарного графіка виконання робіт відповідач зобов`язувався завершити роботи у встановлені строки, однак належним чином свої договірні зобов`язання не виконав, допустивши прострочення строків виконання робіт, визначених календарним графіком та договором. 
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на положення статей 509, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 883 Цивільного кодексу України, статей 193, 230, 231 Господарського кодексу України, а також на пункт 13.6 договору, відповідно до якого за порушення строків завершення будівництва підрядник сплачує замовникові пеню у розмірі 0,1 % договірної ціни за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів — додатково штраф у розмірі 7 % договірної ціни. 
Позивач вказував, що прострочення виконання окремих видів робіт, передбачених календарним графіком, є підставою для застосування до відповідача передбачених договором штрафних санкцій, у зв`язку з чим просив стягнути з ТОВ «АА-ТАШИР» пеню та штраф у заявленому розмірі, а також покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 позов Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» про стягнення штрафних санкцій задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» на користь Військової частини НОМЕР_1 пеню у розмірі 28 160,70 грн та 337,93 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені та штрафу відмовлено. 
Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що між сторонами укладено договір підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025, умовами якого визначено строки виконання робіт, порядок їх приймання, а також підстави та види відповідальності сторін за порушення договірних зобов`язань. 
Судом встановлено, що відповідно до пункту 13.6 договору відповідальність у вигляді пені та штрафу передбачена саме за порушення строків завершення будівництва по договору, тоді як пунктом 13.4 договору сторони окремо врегулювали наслідки порушення строків завершення окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, передбачивши у такому випадку право замовника на одностороннє розірвання договору, однак не встановивши застосування штрафних санкцій. 
Суд дійшов висновку, що умовами договору не передбачено можливості нарахування пені та штрафу за прострочення окремих етапів чи видів робіт, визначених календарним графіком, а застосування положень пункту 13.6 договору до таких правовідносин фактично призвело б до розширювального тлумачення умов договору щодо відповідальності сторін.
Суд зазначив, що календарний графік виконання робіт є складовою організації виконання договору та визначає послідовність і строки виконання окремих робіт, однак сам по собі не встановлює окремих самостійних підстав для застосування штрафних санкцій у вигляді пені чи штрафу.
При цьому суд врахував, що останній акт приймання виконаних будівельних робіт між сторонами підписано 02.07.2025, тоді як строк завершення робіт відповідно до умов договору встановлений до 30.06.2025 включно, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення лише пені за один день прострочення виконання робіт у розмірі 28 160, 70 грн, виходячи з вартості робіт, визначеної додатковою угодою № 4 до договору. 
Крім того, суд зазначив, що посилання позивача на положення частини другої статті 231 Господарського кодексу України не спростовують висновків суду, оскільки зазначена норма визначає розмір штрафних санкцій, але не створює самостійної підстави для їх застосування за відсутності відповідного погодження сторонами у договорі.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав лише для часткового задоволення позову та стягнення пені за один день прострочення завершення будівництва, у зв`язку з чим у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати зазначене рішення в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» на користь Військової частини НОМЕР_1 пеню у розмірі 375 891, 50 грн та штраф у розмірі 443 203, 68 грн, що загалом становить 819 095, 18 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Апелянт зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 790 934, 48 грн штрафних санкцій, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права.
На думку скаржника, суд помилково дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування пені та штрафу за порушення відповідачем строків виконання окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, який є невід`ємною частиною договору підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025.
Апелянт вважає, що відповідач, як підрядник, зобов`язаний був виконати роботи у строки, визначені договором та календарним графіком, однак допустив порушення таких строків, що є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої пунктом 13.6 договору, у вигляді пені у розмірі 0,1 % договірної ціни за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів — додатково штрафу у розмірі 7 % відповідної вартості.
Також скаржник зазначає, що суд безпідставно обмежив період прострочення лише одним днем та неправильно визначив обсяг відповідальності відповідача, оскільки, на думку апелянта, прострочення мало місце не лише щодо кінцевого строку завершення будівництва, а й щодо строків виконання окремих етапів робіт, передбачених календарним графіком.
Крім того, Військова частина НОМЕР_1 посилається на положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо належного виконання зобов`язань, відповідальності за порушення строків виконання робіт за договором будівельного підряду та застосування штрафних санкцій за порушення господарських зобов`язань.
Апелянт вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі зазначає, що рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. 
Апелянт вказує, що між сторонами укладено договір підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався виконати роботи у строки, визначені договором та календарним графіком виконання робіт, однак належним чином свої договірні зобов`язання не виконав, допустивши порушення строків виконання робіт. 
На думку скаржника, суд дійшов помилкового висновку про те, що штрафні санкції можуть бути застосовані виключно у разі порушення кінцевого строку завершення будівництва, тоді як положення договору та календарного графіка виконання робіт свідчать про обов`язковість дотримання строків виконання окремих видів робіт та етапів будівництва.
Апелянт зазначає, що календарний графік виконання робіт є невід`ємною частиною договору та визначає конкретні строки виконання робіт, а тому порушення таких строків є порушенням договірних зобов`язань та тягне застосування відповідальності, передбаченої пунктом 13.6 договору.
Військова частина НОМЕР_1 вважає, що суд безпідставно звузив зміст пункту 13.6 договору та неправильно витлумачив його умови, не врахувавши, що порушення строків окремих видів робіт фактично впливає на строки завершення будівництва об`єкта в цілому.
Також апелянт наголошує, що відповідачем допущено прострочення виконання робіт не лише щодо остаточного строку завершення будівництва, а й щодо окремих видів робіт, визначених календарним графіком, у зв`язку з чим нарахування пені та штрафу є правомірним.
Крім того, скаржник зазначає, що факт прострочення виконання робіт, на його думку, підтверджується відсутністю станом на 20.06.2025 актів приймання виконаних будівельних робіт на той обсяг робіт, від якого позивачем здійснювався розрахунок штрафних санкцій, а також датами подальшого підписання актів КБ-2в та довідок КБ-3, зокрема 19.06.2025 та 02.07.2025.
Апелянт зазначає, що заявлені до стягнення штрафні санкції складаються з пені за прострочення окремих видів робіт у розмірі 315 891, 99 грн, штрафу у розмірі 443 203, 68 грн за прострочення окремих видів робіт понад 30 днів та пені у розмірі 59 999, 51 грн за прострочення завершення будівництва відповідно до пункту 13.6 договору. 
Також Військова частина НОМЕР_1 посилається на положення статей 509, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 883 Цивільного кодексу України, статей 193, 230, 231 Господарського кодексу України та зазначає, що у разі порушення строків виконання робіт підрядник несе відповідальність у вигляді штрафних санкцій, передбачених договором та законом. 
Апелянт також вважає помилковим висновок суду щодо неможливості застосування положень частини другої статті 231 Господарського кодексу України та зазначає, що наведена норма передбачає можливість застосування штрафних санкцій у сфері господарських зобов`язань, пов`язаних із виконанням робіт за рахунок державних коштів.
Військова частина НОМЕР_1 звертає увагу, що будівництво фортифікаційних споруд здійснювалося в умовах воєнного стану та мало важливе значення для забезпечення обороноздатності держави, а тому належне та своєчасне виконання відповідачем договірних зобов`язань мало істотне значення для інтересів держави.
Також апелянт посилається на практику Верховного Суду у справах № 910/14591/21, № 910/8425/19, № 922/2141/21, № 922/1150/22, зазначаючи, що у правовідносинах, пов`язаних із виконанням державних контрактів та забезпеченням обороноздатності держави, своєчасність виконання зобов`язань має особливе значення, а порушення строків виконання робіт негативно впливає на інтереси держави та ефективність виконання завдань у сфері оборони.
Крім того, скаржник наголошує, що договірна ціна формувалася саме відповідачем як підрядником відповідно до Настанови з визначення вартості будівництва, а відповідач, укладаючи договір, підтвердив можливість виконання робіт у встановлені строки та прийняв на себе відповідні ризики. 
Апелянт також вказує, що відповідач не довів наявності обставин, які б свідчили про відсутність його вини у порушенні строків виконання робіт, а посилання на форс-мажорні обставини є необґрунтованими, оскільки належних підтверджуючих документів, передбачених умовами договору, відповідачем не надано. 
Крім того, Військова частина НОМЕР_1 вважає помилковим висновок суду щодо наявності підстав для стягнення лише пені за один день прострочення завершення будівництва, оскільки, на думку апелянта, суд не врахував фактичне порушення строків виконання окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, що є самостійною підставою для застосування штрафних санкцій.
З огляду на викладене, Військова частина НОМЕР_1 вважає, що суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з чим просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» подало до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 — без задоволення. 
У поданому відзиві відповідач зазначає, що суд повно та всебічно дослідив обставини справи, належним чином оцінив надані сторонами докази та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ «АА-ТАШИР» штрафних санкцій у заявленому позивачем розмірі. 
Відповідач наголошує, що пунктом 13.6 договору підряду сторони прямо передбачили відповідальність лише за порушення строків завершення будівництва по договору в цілому, тоді як відповідальність у вигляді пені або штрафу за порушення строків виконання окремих видів робіт умовами договору не встановлена. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» зазначає, що положення пункту 13.4 договору, навпаки, окремо врегульовують наслідки порушення строків завершення окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, та передбачають у такому випадку лише право замовника на одностороннє розірвання договору, однак не встановлюють застосування штрафних санкцій. На думку відповідача, така конструкція договору свідчить про свідоме та чітке розмежування сторонами різних видів відповідальності залежно від характеру порушення.
Відповідач вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до розширювального тлумачення умов договору та покладення на відповідача відповідальності, яка прямо не передбачена умовами договору. У зв`язку з цим ТОВ «АА-ТАШИР» посилається на положення статей 213 та 637 Цивільного кодексу України щодо правил тлумачення правочинів та зазначає, що при тлумаченні умов договору необхідно виходити зі змісту погоджених сторонами формулювань та їх системного зв`язку між собою. 
Крім того, відповідач зазначає, що суд правильно встановив фактичні обставини виконання договору, зокрема те, що останній акт приймання виконаних робіт підписаний сторонами 02.07.2025, тоді як строк завершення будівництва за договором визначений до 30.06.2025 включно, у зв`язку з чим суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав лише для стягнення пені за один день прострочення завершення будівництва. 
ТОВ «АА-ТАШИР» також заперечує проти доводів апелянта щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 231 Господарського кодексу України як самостійної підстави для нарахування штрафних санкцій. Відповідач зазначає, що наведені норми визначають розмір санкцій, однак не створюють самостійного зобов`язання щодо їх сплати за відсутності відповідного погодження сторонами у договорі. 
Крім того, відповідач наголошує, що позивачем фактично ототожнюються поняття «порушення строків окремих видів робіт» та «порушення строку завершення будівництва», хоча умовами договору ці поняття врегульовані окремо та мають різні правові наслідки.
Також ТОВ «АА-ТАШИР» звертає увагу суду на те, що під час розгляду справи судом відповідач посилався на наявність обставин, які об`єктивно впливали на строки виконання робіт, зокрема на часті повітряні тривоги, погодні умови та обставини, пов`язані із воєнним станом, що ускладнювали виконання будівельних робіт. 
При цьому відповідач зазначає, що позивачем не надано належних доказів того, що допущені відхилення від календарного графіка виконання робіт спричинили будь-які негативні наслідки для замовника чи вплинули на можливість використання об`єкта за його призначенням.
Крім того, ТОВ «АА-ТАШИР» вказує, що позивачем під час виконання договору приймались виконані роботи без зауважень щодо їх якості чи обсягів, а акти приймання виконаних робіт та довідки КБ-3 були підписані сторонами без заперечень, що, на думку відповідача, також свідчить про належне виконання ним договірних зобов`язань у межах погоджених сторонами правовідносин. 
З огляду на викладене, відповідач вважає, що рішення Господарського суду Кіровоградської області є законним та обґрунтованим, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Інших письмових заяв, пояснень чи відзивів від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2026 для розгляду справи № 912/2875/25 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В., Левшиної Г.В. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25. 
Вказаною ухвалою витребувано матеріали справи № 912/2875/25 з Господарського суду Кіровоградської області, встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань, а також призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні на 13.05.2026. 
Крім того, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 учасників справи повідомлено про наявність технічної можливості участі у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
04.05.2026 матеріали справи № 912/1535/24 надійшли на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
05.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 — без змін. 
Також 05.05.2026 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
У судовому засіданні Центрального апеляційного господарського суду, призначеному на 13.05.2026, здійснено розгляд апеляційної скарги по суті.
За результатами апеляційного перегляду у судовому засіданні 13.05.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі.

Встановлені судом обставини справи.

Судом встановлено, що предметом розгляду у цій справі є вимоги Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» про стягнення 819 095, 18 грн штрафних санкцій, з яких 375 891, 50 грн пені та 443 203, 68 грн штрафу, нарахованих у зв`язку з, на думку позивача, неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025, зокрема в частині дотримання строків виконання робіт.
16.04.2025 між Військовою частиною НОМЕР_1 як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «АА-ТАШИР» як підрядником укладено договір підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D, за умовами якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик, власними силами виконати роботи з будівництва об`єкта: «Нове будівництво військових, інженерно-технічних і фортифікаційних споруд на 10 позицій відділень в Харківській області» (з 38 по 47), а замовник зобов`язується прийняти виконані на умовах договору роботи та оплатити їх вартість. Джерелом фінансування робіт визначено Державний бюджет України згідно з планом фінансування. 
Відповідно до пункту 1.4 договору роботи виконуються у строки, обумовлені календарним графіком виконання робіт, який є невід`ємною частиною договору. Первісна вартість робіт за договором була визначена у розмірі 34 413 304, 46 грн, у тому числі ПДВ, та могла бути зменшена за взаємною згодою сторін. Строки виконання робіт за договором визначені календарним графіком виконання робіт та встановлені до 30.06.2025 включно. Підрядник зобов`язувався розпочати виконання робіт згідно з календарним графіком, але не пізніше п`яти календарних днів після підписання договору підряду. 
Пунктом 3.3 договору сторони передбачили можливість зміни строків виконання робіт із внесенням відповідних змін до договору у разі виникнення обставин непереборної сили, які мають бути засвідчені відповідно до умов розділу 14 договору. Пунктом 3.4 договору передбачено, що після закінчення виконання робіт підрядник письмово повідомляє про це замовника, а датою закінчення робіт за договором вважається дата підписання акта готовності об`єкта до експлуатації, складеного уповноваженими представниками замовника разом із представниками підрядника. 
За умовами договору замовник зобов`язаний прийняти від підрядника виконані роботи та оплатити їх у порядку та на умовах, визначених договором, а також забезпечити здійснення технічного нагляду протягом усього періоду будівництва. Підрядник, у свою чергу, зобов`язаний розробити проєкт виконання робіт, виконувати роботи з використанням власних ресурсів у встановлені строки відповідно до затвердженої проєктно-кошторисної документації, технічних вимог, будівельних норм і правил, а також забезпечити завершення робіт і передачу об`єкта у визначений договором строк. Крім того, підрядник зобов`язаний завчасно, у письмовій формі, інформувати замовника про можливе сповільнення або призупинення виконання робіт за незалежних від нього обставин не менше ніж за десять днів. 
Розділом 10 договору сторони врегулювали порядок приймання-передачі виконаних робіт. Зокрема, приймання та передача виконаних робіт здійснюються сторонами поступово, у міру завершення виконання видів робіт, їх частин, окремих конструктивних елементів тощо, шляхом підписання акта приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою № КБ-3. Замовник повинен розглянути та підписати такі документи протягом п`яти робочих днів з моменту їх одержання або письмово мотивувати відмову від прийняття робіт із зазначенням переліку зауважень та/або виявлених недоліків і строків їх усунення. Розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі актів КБ-2в та довідок КБ-3 після їх підписання сторонами. 
Розділом 13 договору сторони визначили відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. Зокрема, пунктом 13.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену договором та чинним законодавством України. Відповідно до пункту 13.2 договору підрядник несе відповідальність за якість і строки виконання робіт по об`єкту, якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини. 
Пунктом 13.3 договору передбачено відповідальність підрядника за порушення строку початку виконання робіт у вигляді пені в розмірі 0,1 % договірної ціни за кожний день нерозпочатої роботи, а також право замовника розірвати договір в односторонньому порядку у разі, якщо підрядник не розпочав роботу протягом десяти календарних днів. Пунктом 13.4 договору сторони передбачили, що за порушення підрядником строків завершення окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, на термін, більший ніж десять календарних днів, замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку, повідомивши підрядника письмово. Пунктом 13.5 договору встановлено відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне усунення недоліків, а пунктом 13.6 договору передбачено, що за порушення строків завершення будівництва по договору підрядник сплачує замовникові пеню у розмірі 0,1 % договірної ціни за кожний день такого прострочення, а за прострочення понад тридцять днів з підрядника додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості. 
Також договором передбачено, що штрафні санкції підлягають стягненню в повному обсязі незалежно від відшкодування збитків, сплата штрафних санкцій не звільняє сторону від виконання прийнятих на себе договірних зобов`язань, а закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов. Водночас пунктом 13.14 договору передбачено, що підрядник не несе відповідальності за порушення строків виконання робіт за договором, якщо таке порушення сталося не з його вини. 
Розділом 14 договору сторони врегулювали питання звільнення від відповідальності у разі виникнення обставин непереборної сили. Зокрема, сторона, виконанню обов`язків якої перешкоджають форс-мажорні обставини, зобов`язана не пізніше п`яти робочих днів з моменту їх настання письмово повідомити про це іншу сторону та протягом п`яти календарних днів надати належні підтвердні документи, видані компетентними органами. Доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії сторони визначили сертифікат Торгово-промислової палати України або регіональної торгово-промислової палати. Крім того, сторони погодили, що сам факт дії в Україні правового режиму воєнного стану не вважається обставиною непереборної сили, крім випадків настання конкретних подій або обставин, що безпосередньо унеможливлюють виконання договору та підтверджені належними документами. 
Невід`ємними частинами договору є договірна ціна, підсумкова відомість ресурсів, зобов`язання, календарний графік виконання робіт та план фінансування. Календарним графіком виконання робіт сторони погодили строки виконання робіт за договором.
Після укладення договору сторони підписали низку додаткових угод. Додатковою угодою № 1 від 17.04.2025 внесено зміни до пункту 9.4 договору щодо попередньої оплати. Додатковою угодою № 2 від 18.04.2025 сторони внесли зміни до розділу 13 договору та виклали його в новій редакції. Додатковою угодою № 3 від 16.05.2025 сторони, посилаючись на пункт 48 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2022 № 1275, пункт 2.3 договору, проєктну документацію по об`єкту та зменшення обсягу робіт, зменшили вартість робіт за договором до 29 999 754,16 грн, у тому числі ПДВ 4 999 959,03 грн. Додатковою угодою № 4 від 21.10.2025 сторони, з урахуванням коригування проєктної документації та виключення неіснуючих обсягів робіт, зменшили вартість робіт за договором до 28 160 695,76 грн, у тому числі ПДВ 4 693 449,29 грн. Додаткові угоди підписані сторонами та скріплені печатками. 
21.04.2025 між сторонами підписано акт приймання-передачі будівельного майданчика до договору № 91/4D від 16.04.2025, згідно з яким підряднику передано об`єкт будівництва для виконання робіт.
Надалі сторонами підписано довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою № КБ-3, зокрема за травень 2025 року з датою підписання обома сторонами 16.05.2025, а також за червень 2025 року, серед яких частина довідок містить дату підписання підрядником 30.06.2025 та замовником 02.07.2025, а дві довідки підписані сторонами 19.06.2025. 
Також між сторонами підписано акти приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в на загальну суму 27 433 319,22 грн. Зокрема, сторонами підписані акти № 1-9 від 16.05.2025, акти № 43.1 та № 47.1 від 19.06.2025, а також акти № 38.2, № 39.2, № 40.2, № 41.2, № 42.2, № 44.2, № 45.2, № 46.2 від 02.07.2025. Вказані акти підписані також інженером технічного нагляду. Виконані роботи оплачені позивачем на користь відповідача повністю на загальну суму 27 433 319, 22 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, наявними у матеріалах справи. 
Позивач, звертаючись з позовом, виходив з того, що відповідач допустив порушення строків виконання робіт, визначених договором та календарним графіком виконання робіт. На думку позивача, факт прострочення підтверджується, зокрема, відсутністю станом на 20.06.2025 актів приймання виконаних будівельних робіт на той обсяг робіт, від якого Військова частина НОМЕР_1 здійснювала розрахунок штрафних санкцій, а також датами подальшого підписання актів КБ-2в та довідок КБ-3. 
Розраховуючи заявлені до стягнення штрафні санкції, позивач виходив із того, що порушення підрядником зобов`язань пов`язане з виконанням державного контракту та фінансуванням робіт за рахунок Державного бюджету України, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини другої статті 231 Господарського кодексу України та статті 121-1 Бюджетного кодексу України. Позивач заявив до стягнення пеню у розмірі 315 891, 99 грн за прострочення виконання окремих видів робіт, штраф у розмірі 443 203, 68 грн за прострочення окремих видів робіт понад 30 днів, а також пеню за прострочення завершення будівництва відповідно до пункту 13.6 договору. 
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що роботи за договором виконані, прийняті замовником без зауважень та оплачені у повному обсязі. На думку відповідача, підписання актів приймання виконаних будівельних робіт без зауважень підтверджує відсутність у позивача претензій до якості, обсягу та строків виконання робіт на момент їх прийняття. Також відповідач вказував, що договором не передбачено стягнення пені та штрафу за порушення строків виконання окремих видів робіт, а пункт 13.6 договору стосується саме строків завершення будівництва в цілому.
Крім того, відповідач посилався на обставини, які, на його думку, об`єктивно впливали на строки виконання робіт, зокрема погодні умови, значну кількість повітряних тривог, обставини, пов`язані з воєнним станом, а також обставини у контрагентів відповідача, зокрема влучання у виробничі приміщення, що спричинило затримку поставок матеріалів. Разом з тим судом встановлено, що наданий відповідачем документ не є сертифікатом про настання форс-мажорних обставин, а лист відповідача про настання таких обставин датований 25.06.2025. 
Судом також встановлено, що матеріали справи не містять акта готовності об`єкта до експлуатації, передбаченого пунктом 3.4 договору. Водночас у справі наявні повідомлення відповідача про закінчення виконання робіт від 01.07.2025, які надійшли позивачу 14.07.2025 та 18.07.2025. У цих повідомленнях відповідач зазначив, що роботи на позиції відділення № 43 в повному обсязі закінчені 19.06.2025, а на позиціях відділень № 46, 38, 39, 40, 42, 41, 44, 45, 47 — 30.06.2025, та що об`єкти готові до введення в експлуатацію. Дати надходження зазначених повідомлень підтверджені відбитками штампів вхідної реєстрації позивача; доказів направлення, надання або вручення цих повідомлень позивачу раніше за вказані дати матеріали справи не містять. 
У матеріалах справи також наявні копії актів № 38.2, № 39.2, № 40.2, № 41.2, № 42.2, № 43.1, № 44.2, № 45.2, № 46.2 за червень 2025 року, в яких дата підписання з боку відповідача зазначена як 30.06.2025, з боку замовника — 02.07.2025, інженером з технічного нагляду — 02.07.2025. 
За результатами оцінки поданих сторонами доказів суд встановив, що підстави для нарахування штрафних санкцій за прострочення окремих видів робіт, визначених календарним графіком, відсутні, оскільки договором за таке порушення передбачено інший правовий наслідок — право замовника на одностороннє розірвання договору. Водночас суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені лише за порушення строку завершення будівництва в цілому, визначивши фактичне прострочення в один день та нарахувавши пеню виходячи з договірної ціни, визначеної додатковою угодою № 4, у розмірі 28 160, 70 грн.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, оцінивши встановлені судом обставини, наявні у справі докази, доводи апелянта та заперечення відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 підлягає залишенню без змін з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є вимоги Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з ТОВ «АА-ТАШИР» 819 095, 18 грн штрафних санкцій, нарахованих у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем умов договору підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025, зокрема щодо дотримання строків виконання робіт.
З матеріалів справи вбачається, що між Військовою частиною НОМЕР_1 як замовником та ТОВ «АА-ТАШИР» як підрядником укладено договір підряду, за умовами якого підрядник зобов`язався виконати роботи з будівництва об`єкта: «Нове будівництво військових, інженерно-технічних і фортифікаційних споруд на 10 позицій відділень в Харківській області» (з 38 по 47), а замовник зобов`язався прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість. Строк виконання робіт за договором визначено до 30.06.2025 включно. 
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою, штрафом, пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Отже, неустойка є способом відповідальності, який застосовується не автоматично за будь-яке порушення договору, а за наявності передбаченої договором або законом підстави, визначеного виду порушення та погодженого або встановленого законом розміру санкції.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вирішальним для правильного вирішення цього спору є не лише встановлення факту певного відхилення від календарного графіка, а насамперед визначення того, який саме правовий наслідок сторони договору пов`язали з таким порушенням.
За умовами пункту 13.1 договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань сторони несуть відповідальність, передбачену договором та чинним законодавством України. Пунктом 13.2 договору передбачено, що підрядник несе відповідальність за якість і строки виконання робіт по об`єкту, якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини. 
Разом з тим розділ 13 договору містить окреме врегулювання різних видів порушень та різних правових наслідків їх настання.
Так, пунктом 13.3 договору передбачено відповідальність за порушення строку початку виконання робіт — пеня у розмірі 0,1 % договірної ціни за кожний день нерозпочатої роботи, а також право замовника розірвати договір у разі, якщо підрядник не розпочав роботу протягом десяти календарних днів.
Пунктом 13.4 договору сторони окремо врегулювали наслідки порушення підрядником строків завершення окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, на термін, більший ніж десять календарних днів. У такому випадку договором передбачено право замовника розірвати договір в односторонньому порядку, повідомивши підрядника письмово.
Пунктом 13.5 договору передбачено пеню за несвоєчасне усунення недоліків, виявлених при виконанні робіт, прийманні-передачі закінчених робіт та протягом гарантійного строку.
Натомість пунктом 13.6 договору встановлено, що саме за порушення строків завершення будівництва по договору підрядник сплачує замовникові пеню у розмірі 0,1 % договірної ціни за кожний день такого прострочення, а за прострочення понад тридцять днів з підрядника додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості. 
Отже, зміст пунктів 13.3– 13.6 договору свідчить про те, що сторони не встановили єдиної універсальної санкції за будь-яке порушення календарного графіка, а навпаки — диференціювали правові наслідки залежно від виду порушення. За порушення строку початку робіт передбачено пеню; за несвоєчасне усунення недоліків — пеню; за порушення строку завершення будівництва по договору — пеню та, за наявності прострочення понад 30 днів, штраф; за порушення строків завершення окремих видів робіт, визначених календарним графіком, — право замовника на одностороннє розірвання договору.
Саме така структура договору спростовує доводи апелянта про те, що порушення строків виконання окремих видів робіт автоматично тягне застосування пункту 13.6 договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що пункт 13.6 договору стосується порушення строків завершення будівництва по договору в цілому, а не строків виконання кожного окремого виду робіт або кожного етапу, передбаченого календарним графіком.
Така правова оцінка відповідає правилам тлумачення правочинів. Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. За змістом частин третьої та четвертої статті 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, загальноприйняте у відповідній сфері значення термінів, а також порівняння відповідних частин правочину між собою і зі змістом правочину в цілому.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 зазначила, що тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень; при цьому першим рівнем тлумачення є з`ясування однакового для всього змісту правочину значення слів і понять, а другим — порівняння різних частин правочину між собою та зі змістом правочину в цілому. 
Застосовуючи зазначені підходи до спірного договору, колегія суддів виходить з того, що формулювання «порушення строків завершення будівництва по договору», використане у пункті 13.6 договору, не є тотожним формулюванню «порушення строків завершення окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт», яке міститься у пункті 13.4 договору.
Якщо сторони в одному розділі договору використали різні формулювання та пов`язали з ними різні правові наслідки, суд не має підстав ототожнювати такі умови або поширювати санкцію, встановлену для одного виду порушення, на інший вид порушення, для якого договором передбачено інший правовий наслідок.
Інше тлумачення призвело б до фактичного доповнення договору новою умовою про відповідальність за прострочення окремих видів робіт у вигляді пені та штрафу, якої сторони прямо не погодили. Суд не вправі замість сторін змінювати погоджену ними модель відповідальності та встановлювати додаткові майнові санкції, які не випливають із тексту договору та закону.
Доводи апелянта про те, що календарний графік є невід`ємною частиною договору і тому порушення строків виконання окремих робіт повинно тягнути відповідальність за пунктом 13.6 договору, не спростовують наведеного висновку.
Колегія суддів погоджується з тим, що календарний графік є частиною договору та визначає організаційні, технологічні і часові параметри виконання робіт. Однак сам факт включення календарного графіка до складу договору не означає, що за кожне відхилення від нього автоматично застосовується будь-яка санкція, передбачена договором для іншого виду порушення.
Календарний графік визначає строки виконання робіт, однак не підміняє собою розділ договору про відповідальність. Відповідальність у вигляді пені та штрафу може наставати лише у разі, якщо така санкція прямо передбачена договором або законом саме за відповідне порушення.
У цій справі порушення строків окремих видів робіт прямо врегульоване пунктом 13.4 договору, який передбачає право замовника на одностороннє розірвання договору. При цьому пункт 13.4 не містить положень про сплату пені або штрафу. Відтак доводи апелянта фактично зводяться до пропозиції замінити погоджений сторонами наслідок порушення — право на розірвання договору — іншим наслідком у вигляді грошової відповідальності, що є неприпустимим.
Суд апеляційної інстанції також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.2024 у справі № 910/8552/23. У зазначеній справі Верховний Суд, аналізуючи правовідносини, пов`язані з виконанням робіт за державним оборонним контрактом, звернув увагу, що сторони можуть самостійно визначати види порушень і санкції за них, а якщо умовами контракту не передбачено відповідальності у вигляді пені за окреме проміжне зобов`язання, то відсутні підстави для стягнення такої пені за порушення цього проміжного зобов`язання. 
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що санкції, передбачені частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, не можуть бути застосовані до проміжних, не основних зобов`язань сторони; такі санкції стосуються порушення основних зобов`язань, що становлять предмет господарського договору. 
Наведений правовий висновок є релевантним для цієї справи, оскільки апелянт так само наполягає на застосуванні штрафних санкцій до строків виконання окремих видів робіт за календарним графіком, тоді як предметом договору є завершений результат — будівництво фортифікаційних споруд по об`єкту в цілому.
Колегія суддів не заперечує, що строки виконання окремих видів робіт можуть мати значення для організації будівельного процесу. Водночас з огляду на зміст договору такі строки не є самостійною договірною підставою для стягнення пені та штрафу за пунктом 13.6 договору, оскільки сторони прямо визначили інший наслідок їх порушення.
Доводи апелянта про те, що порушення строків окремих видів робіт впливає на завершення будівництва в цілому, також не можуть бути прийняті судом як підстава для скасування рішення. Сам по собі можливий вплив проміжних строків на кінцевий результат не змінює змісту погоджених сторонами умов відповідальності. Якщо кінцевий строк завершення будівництва порушено, застосуванню підлягає пункт 13.6 договору. Якщо порушено лише строки окремих видів робіт, застосуванню підлягає пункт 13.4 договору, тобто право замовника на розірвання договору за наявності передбачених ним умов.
Таким чином, суд правильно розмежував прострочення окремих видів робіт та прострочення завершення будівництва по договору в цілому.
Щодо доводів апелянта про застосування частини другої статті 231 Господарського кодексу України та статті 121-1 Бюджетного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт вказує, що оскільки порушення зобов`язання пов`язане з виконанням державного контракту та фінансується за рахунок Державного бюджету України, наявні підстави для стягнення пені у розмірі 0,1 % вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а також штрафу у розмірі 7 % за прострочення понад 30 днів. 
Разом з тим зазначені доводи не враховують, що частина друга статті 231 Господарського кодексу України застосовується з урахуванням застереження «якщо інше не передбачено законом чи договором». У цій справі сторони у договорі окремо врегулювали відповідальність за різні види порушень строків виконання робіт, у тому числі прямо визначили наслідки порушення строків окремих видів робіт та наслідки порушення строку завершення будівництва по договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 зазначила, що господарські санкції застосовуються на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором, а штрафними санкціями є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Отже, для стягнення штрафних санкцій необхідно встановити не лише загальний факт порушення договірного зобов`язання, а й наявність правової підстави для застосування саме того виду санкції, який заявлений до стягнення, за саме той вид порушення, який встановлений у справі.
Стаття 121-1 Бюджетного кодексу України, на яку посилається апелянт, визначає особливості відповідальності у бюджетних правовідносинах та кореспондує з положеннями щодо стягнення штрафних санкцій у разі порушення строків виконання зобов`язань, що фінансуються за рахунок бюджетних коштів. Однак вона також не усуває необхідності встановлення конкретного порушеного зобов`язання та не надає суду повноваження застосовувати грошову санкцію до проміжних етапів робіт, якщо сам договір для такого порушення передбачає інший правовий наслідок.
Посилання апелянта на державне фінансування робіт та важливість будівництва фортифікаційних споруд для обороноздатності держави саме по собі не є достатньою підставою для стягнення штрафних санкцій поза межами погоджених сторонами умов договору. Значущість об`єкта будівництва та публічний інтерес у своєчасному виконанні робіт не звільняють суд від обов`язку застосовувати договір та закон у спосіб, який відповідає їх змісту.
Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що належне та своєчасне виконання договорів, пов`язаних із забезпеченням обороноздатності держави, має особливе значення. Водночас ця обставина не дозволяє суду підміняти погоджену сторонами конструкцію відповідальності та стягувати санкції, які прямо не передбачені договором за відповідне порушення.
Апелянт також посилається на практику Верховного Суду у справах № 910/14591/21, № 910/8425/19, № 922/2141/21, № 922/1150/22, наголошуючи на важливості своєчасного виконання зобов`язань за державними контрактами та договорами, пов`язаними з обороноздатністю держави.
Колегія суддів враховує наведений апелянтом загальний підхід щодо значення належного виконання таких зобов`язань, однак зазначає, що правові висновки Верховного Суду застосовуються з урахуванням подібності правовідносин, предмета доказування, фактичних обставин справи та змісту договірних умов. У цій справі спір стосується не самого факту важливості оборонного будівництва, а тлумачення конкретних умов договору щодо підстав і меж відповідальності за порушення строків окремих видів робіт та завершення будівництва.
Тому наведені апелянтом посилання на практику Верховного Суду не спростовують висновку суду про те, що пункт 13.6 договору не може бути застосований до прострочення окремих видів робіт, оскільки для такого порушення сторони погодили інший наслідок.
Щодо доводів апелянта про те, що факт прострочення виконання окремих видів робіт підтверджується відсутністю станом на 20.06.2025 актів приймання виконаних будівельних робіт на відповідний обсяг робіт, а також датами підписання актів КБ-2в та довідок КБ-3, колегія суддів зазначає таке.
Матеріалами справи підтверджується, що сторонами підписано акти приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та довідки КБ-3, у тому числі акти від 16.05.2025, 19.06.2025 та 02.07.2025, а виконані роботи оплачені позивачем. 
Наявність актів, підписаних після певної проміжної дати, може свідчити про час оформлення результатів виконання відповідних робіт або їх прийняття замовником. Однак така обставина не змінює правової природи санкції, яку позивач просить застосувати, і не свідчить про наявність у договорі умови про стягнення пені та штрафу саме за прострочення кожного окремого виду робіт.
Іншими словами, навіть якщо виходити з того, що окремі види робіт були завершені або оформлені з відхиленням від календарного графіка, це саме по собі не є підставою для застосування пункту 13.6 договору, оскільки зазначений пункт стосується завершення будівництва по договору в цілому.
Суд правильно звернув увагу на те, що позивач заявив до стягнення 315 891, 99 грн пені за прострочення окремих видів робіт та 443 203, 68 грн штрафу за прострочення окремих видів робіт понад 30 днів. Однак нарахування таких санкцій є безпідставним, оскільки договір не передбачає пені та штрафу за порушення строків окремих видів робіт, визначених календарним графіком. 
Щодо пені за порушення строку завершення будівництва по договору в цілому колегія суддів зазначає таке.
Позивач нарахував пеню у розмірі 59 999, 51 грн, виходячи з того, що останній акт приймання виконаних будівельних робіт датований 02.07.2025, а строк завершення будівництва був визначений до 30.06.2025 включно. 
Суд встановив, що сторони погодили строк виконання робіт до 30.06.2025 включно, а отже прострочення могло обчислюватися з 01.07.2025. При цьому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення пені за один день прострочення завершення будівництва та здійснив власний розрахунок пені, виходячи з договірної ціни, визначеної додатковою угодою № 4, тобто 28 160 695, 76 грн. За таким розрахунком пеня становить 28 160,70 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком. Оскільки додатковою угодою № 4 сторони зменшили вартість робіт за договором до 28 160 695, 76 грн, саме ця договірна ціна є належною базою для розрахунку пені за пунктом 13.6 договору. Застосування попередньої договірної ціни, як це зроблено позивачем, не відповідає фактичним умовам договору в редакції, погодженій сторонами, та призводить до завищення розміру відповідальності.
Доводи апелянта про те, що суд безпідставно обмежив період прострочення одним днем, не знайшли свого підтвердження. Суд належним чином дослідив надані сторонами акти та інші докази, оцінив їх у сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення пені саме у розмірі 28 160, 70 грн.
При цьому апеляційна скарга не містить таких доводів і доказів, які б свідчили про неправильність здійсненого судом розрахунку пені саме за прострочення завершення будівництва в цілому.
Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не довів відсутність своєї вини та не підтвердив форс-мажорні обставини, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, суд відхилив доводи відповідача щодо звільнення його від відповідальності у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Суд встановив, що за умовами договору сторона, яка посилається на форс-мажор, повинна повідомити іншу сторону про такі обставини та надати належні підтвердні документи, зокрема сертифікат Торгово-промислової палати України або регіональної торгово-промислової палати. Водночас наданий відповідачем документ не є сертифікатом про настання форс-мажорних обставин, а лист відповідача про настання таких обставин датований 25.06.2025. 
Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду щодо доведення форс-мажорних обставин. Зокрема, Верховний Суд виходить з того, що сам по собі воєнний стан або загальні обставини збройної агресії не звільняють сторону автоматично від відповідальності; сторона повинна довести причинно-наслідковий зв`язок між конкретними обставинами та неможливістю виконати конкретне договірне зобов`язання. 
Разом з тим зазначене не впливає на правильність висновків суду щодо відмови у стягненні пені та штрафу за прострочення окремих видів робіт. Суд не відмовив у цій частині позову з підстав доведеності форс-мажору чи відсутності вини відповідача. Навпаки, суд відхилив відповідні доводи відповідача, однак дійшов висновку, що заявлені позивачем санкції за прострочення окремих етапів робіт не передбачені договором та законом у спосіб, на якому наполягає позивач.
Отже, доводи апелянта про недоведеність відповідачем форс-мажорних обставин не спростовують оскаржуване рішення, оскільки не усувають головної правової перешкоди для задоволення позову в оскаржуваній частині — відсутності договірної підстави для стягнення пені та штрафу саме за порушення строків окремих видів робіт.
Щодо посилань апелянта на те, що договірна ціна формувалась відповідачем як підрядником, який повинен був оцінити свої можливості щодо виконання робіт у встановлені строки, колегія суддів зазначає, що ці обставини можуть мати значення для оцінки вини підрядника або його здатності належним чином виконати договір. Однак вони не змінюють змісту погоджених сторонами умов відповідальності та не створюють самостійної підстави для стягнення санкцій, не передбачених договором за відповідне порушення.
Доводи апелянта щодо значення будівництва фортифікаційних споруд для обороноздатності держави також не залишені судом поза увагою. Колегія суддів визнає, що своєчасне виконання таких робіт має підвищену суспільну та державну важливість. Водночас навіть у таких правовідносинах відповідальність сторони договору має наставати у межах, визначених договором і законом, а судове рішення не може ґрунтуватися лише на загальному публічному інтересі без встановлення конкретної правової підстави для заявленого майнового стягнення.
Суд також бере до уваги, що роботи за договором фактично прийняті замовником шляхом підписання актів КБ-2в та довідок КБ-3, а виконані роботи оплачені. Ця обставина не звільняє підрядника від відповідальності за порушення строків завершення будівництва, що й стало підставою для часткового задоволення позову, однак підтверджує, що спір у цій справі стосується саме меж і розміру відповідальності, а не факту невиконання договору в цілому.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача 28 160, 70 грн пені за один день прострочення завершення будівництва по договору, а також про відмову у стягненні 315 891, 99 грн пені та 443 203, 68 грн штрафу за прострочення окремих видів робіт, оскільки така відповідальність не передбачена умовами договору.
Апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 фактично зводиться до незгоди з тлумаченням судом умов договору та до наполягання на поширенні пункту 13.6 договору на інші правовідносини, ніж ті, які прямо врегульовані цим пунктом. Однак така позиція апелянта не відповідає буквальному, системному та цільовому тлумаченню договору.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від суду надання детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг мотивування судового рішення може бути різним залежно від характеру рішення та конкретних обставин справи, а питання достатності мотивування оцінюється з урахуванням особливостей кожної окремої справи.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів виходить з того, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні цього спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та помилкове визначення меж відповідальності відповідача за договором підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 91/4D від 16.04.2025 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд правильно розмежував правові наслідки порушення строків виконання окремих видів робіт, визначених календарним графіком виконання робіт, та порушення строку завершення будівництва по договору в цілому.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що пункт 13.6 договору передбачає відповідальність у вигляді пені та штрафу саме за порушення строків завершення будівництва по договору, тоді як порушення строків завершення окремих видів робіт врегульовано пунктом 13.4 договору, яким передбачено інший правовий наслідок — право замовника на одностороннє розірвання договору.
Доводи апелянта про те, що календарний графік виконання робіт є невід`ємною частиною договору і тому будь-яке порушення строків окремих робіт тягне застосування пені та штрафу за пунктом 13.6 договору, не спростовують правильності висновків суду, оскільки календарний графік сам по собі не встановлює окремої санкції за порушення проміжних строків виконання робіт.
Також не підтвердилися доводи апелянта про наявність підстав для застосування частини другої статті 231 Господарського кодексу України та статті 121-1 Бюджетного кодексу України як підстави для стягнення пені та штрафу за порушення строків виконання окремих видів робіт, оскільки вказані норми не змінюють погодженого сторонами договору механізму відповідальності та не надають підстав для застосування санкцій, не передбачених договором за відповідне порушення.
Колегія суддів також враховує, що доводи апелянта щодо значення будівництва фортифікаційних споруд для обороноздатності держави не залишені поза увагою, однак така обставина не звільняє суд від необхідності застосовувати відповідальність виключно у межах, визначених договором та законом.
Посилання апелянта на недоведеність відповідачем форс-мажорних обставин не впливає на правильність висновків суду, оскільки відмова у задоволенні позовних вимог у спірній частині обумовлена не доведеністю форс-мажору, а відсутністю передбаченої договором підстави для стягнення пені та штрафу саме за порушення строків окремих видів робіт.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта з тлумаченням судом умов договору та до намагання поширити дію пункту 13.6 договору на інші порушення, ніж ті, які прямо передбачені цим пунктом. Водночас такі доводи не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 та залишення рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 без змін, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 236, 237, 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.03.2026 у справі № 912/2875/25 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 13.05.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков 

Суддя  Г.В. Левшина