УХВАЛА

05 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 826/1646/15
адміністративне провадження № Зі/990/98/26
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Рейніш Леонід Валерійович, про відвід суддів Верховного Суду Мельник-Томенко Жани Миколаївни та Радишевської Олесі Ростиславівни від участі у розгляді справи № 826/1646/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України Головного управління МВС в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії, Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Київська міська організація Профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України Головного управління МВС в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії, Головного управління Національної поліції у м. Києві, у якому просив: 
- визнати нечинним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 30.01.2015 №59 о/с; 
- визнати незаконним звільнення позивача з посади; 
- зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді. 
У подальшому представником позивача було подано уточнювальну позовну заяву, у якій просив:
- визнати протиправними та скасувати накази: Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 від 17.01.2015 №53 о/с «По особовому складу» у частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора дорожньо-патрульної служби (міліція м/б) 4-го взводу роти з обслуговування стаціонарних постів полку дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції; начальника Головного управління МВС України в місті Києві Терещука О.Д. від 30.01.2015 № 59 о/с «Щодо особового складу» у частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора дорожньо-патрульної служби (міліція м/б) 4-го взводу роти з обслуговування стаціонарних постів полку дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-УII та підпункту «а» пункту 62 та пункту 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ»;
- поновити на посаді старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора дорожньо-патрульної служби (міліція м/б) 4-го взводу роти з обслуговування стаціонарних постів полку дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції;
- зобов`язати Головне управління національної поліції у м. Києві розглянути питання про продовження служби в поліції, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора дорожньо-патрульної служби (міліція м/б) 4-го взводу роти з обслуговування стаціонарних постів полку дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції на відповідній посаді відповідно до приписів пункту 9 Розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію»;
- не застосовувати неконституційну норму підпункту 6 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100» та стягнути з ГУ МВС в місті Києві на користь позивача грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, яке складає за: період з 17.01.2015 (наступний день після звільнення) до 06.11.2015- 277 383,44 грн; період з 07.11.2015 (день підвищення посадового окладу) до 11.12.2020 (останній день чинності пункту 10 Порядку № 100) - 1 069 565,77 грн; період 12.12.2020 до 17.04.2025 - 1 497 303,62 грн та додатково компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати;
- допустити негайне виконання рішення у частині поновлення, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора дорожньо-патрульної служби (міліція м/б) 4-го взводу роти з обслуговування стаціонарних постів полку дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції та у частині стягнення з ГУ МВС в місті Києві грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць;
- стягнути моральну шкоду у сумі 972 000 грн з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача ;
- встановити Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві строк в один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту на виконання рішення.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27.05.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із такими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Рейніш Л.В. звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) з касаційною скаргою.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2026 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І.В., суддів Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О. Р. 
Ухвалою Суду від 30.04.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 у справі № 826/1646/15 залишено без руху. Надано скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині.
07.05.2026 до Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - Рейніша Л.В. про відвід колегії суддів Верховного Суду Желєзного І.В., Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р. від участі у розгляді справи № 826/1646/15.
На обґрунтування заяви представник позивача зазначає, що позивачем заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак в порушенні приписів пункту 4 частини четвертої статті 12, статей 341, 349 КАС України, ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 28.01.2025, колегія суддів визначила, що ця справа є малозначної та зобов`язала скаржника обґрунтувати застосування пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України в касаційній скарзі.
На думку представника позивача, колегія суддів не виконала свого обов`язку щодо викладення причин та обґрунтування свого рішення в достатньому обсязі для мотивованого рішення, процитувавши тільки чинне законодавство та зазначила тільки загальні мотиви відмови в застосуванні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, є всі підстави вважати, що колегія суддів при постановлені ухвали «не почула заявника», постановила невмотивоване рішення, яке порушує права заявника на справедливий суд.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2026, який здійснено на підставі розпорядження В. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.06.2026 №584 (у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 29.05.2026 № 1056/0/15-26 «Про тимчасове відсторонення судді Верховного Суду Желєзного І.В. від здійснення правосуддя») з метою дотримання строків розгляду касаційної скарги визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач): Мельник-Томенко Ж.М., судді: Радишевська О.Р., Соколов В.М.
Ухвалою Суду від 02.06.2026 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Желєзного І.В. від участі у розгляді справи № 826/1646/15 повернуто скаржнику без розгляду, водночас заяву про відвід суддів: Мельник-Томенко Ж.М. та Радишевської О. Р. від участі у розгляді справи № 826/1646/15 визнано необґрунтованою та передано до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), для розгляду заяви.
Згідно з частиною четвертою статті 40 КАС України, якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.
Згідно з частиною восьмою статті 40 КАС України, суддя, якому передано на вирішення заяву про відвід, вирішує питання про відвід в порядку письмового провадження. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 для розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід суддів: Мельник-Томенко Ж.М. та Радишевської О. Р. від розгляду справи № 826/1646/15, визначено суддю Єресько Л.О.
Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви про відвід, суддя виходить із такого.
Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Підстави для відводу (самовідводу) судді встановлені статтями 36 та 37 КАС України.
Положення частин першої, другої статті 36 КАС України передбачають випадки, коли суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), а саме: 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, яка встановлює недопустимість повторної участі судді в розгляді адміністративної справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 39 КАС України за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.
За цими самими підставами їм може бути заявлено відвід учасниками справи.
Частиною третьою статті 39 КАС України передбачено, що відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
У цьому світлі необхідно звернути увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:
«об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Тим часом вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;
«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.
Для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.
При об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Водночас вирішальним є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною.
Cуб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.
У поданій заяві скаржник наполягає на відводі суддів Мельник-Томенко Ж.М. та Радишевської О.Р., оскільки названі судді у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду постановили ухвалу від 30.04.2026 про залишення без руху касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2026 у справі № 826/1646/15, у зв`язку з чим, на його переконання, проявили занадто формальне ставлення та ускладнили йому доступ до правосуддя.
За доводами заявника, сумнів в неупередженості означених суддів виник у нього через те, що колегія суддів в ухвалі від 30.04.2026 не виконала обов`язку щодо викладення причин та обґрунтування свого рішення в достатньому обсязі, «не почула заявника», постановила невмотивоване рішення.
З наведеного слідує, що заявник не згоден з ухвалою Верховного Суду у складі вказаної колегії суддів про залишення без руху його касаційної скарги у справі № 826/1646/15, постановлену відповідно до приписів частини другої статті 332 та статті 169 КАС України з тих мотивів, що вона не відповідає вимогам, встановленим статтею 330 цього Кодексу.
Водночас відповідно до частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
У пункті 37 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть звужувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Позовна заява, апеляційна чи касаційна скарги є офіційними формами звернення до адміністративного суду за вирішенням публічно-правового спору, відповідно мають відповідати встановленим до них вимогам щодо їх змісту. Судові рішення (у тому числі рішення про відкриття провадження у справі, апеляційного чи касаційного провадження) не можуть ґрунтуватися на здогадках (припущеннях) про те, який зміст позовних вимог, чим вони обґрунтовані та чим підтверджуються, чим обґрунтовуються вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права. Ці та інші вимоги до процесуальних документів є обов`язковими і обов`язок щодо їхнього виконання покладений на позивача як ініціатора звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Залишення касаційної скарги без руху із наданням строку для усунення описаних в ухвалі недоліків не може свідчити про створення перешкод у доступі до правосуддя.
З аргументації заявника, викладеній у заяві про відвід, можна зрозуміти, що зазначена заява не містить жодних посилань на визначені процесуальним законом підстави для відводу суддів від розгляду цієї справи, а обставини, на які скаржник вказує як на підставу для відводу, не є такими, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності суддів та лише свідчать про фактичну незгоду особи, яка її подала, з діями суддів та прийнятим ним судовим рішенням, що у значенні вказаних вище імперативних приписів частини четвертої статті 36 КАС України не може бути визнано обґрунтованою підставою для відводу.
Інших підстав, визначених статтею 36 чи статтею 37 КАС України, які б свідчили про особисту упередженість суддів Верховного Суду Мельник-Томенко Ж.М. та Радишевської О.Р. або їх необ`єктивність під час розгляду справи № 826/1646/15, заявником у заяві не наведено, а суддею під час розгляду цієї заяви таких підстав не встановлено.
Таким чином, оскільки наведені заявником на обґрунтування заяви обставини не знайшли свого підтвердження, то підстав для висновку про наявність визначених статтею 36 КАС України обставин та інших передумов для відводу суддів Верховного Суду Мельник-Томенко Ж.М. та Радишевської О.Р. № 826/1646/15 немає.
За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу.
З урахуванням зазначеного, заява ОСОБА_1 про відвід суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р від участі у розгляді справи № 826/1646/15 задоволенню не підлягає.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 36, 39, 40 КАС України,

УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Рейніш Леонід Валерійович, про відвід суддів Верховного Суду Мельник-Томенко Жани Миколаївни та Радишевської Олесі Ростиславівни від участі у розгляді справи №826/1646/15. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

Л.О. Єресько,
Суддя Верховного Суду