Номер провадження: 22-ц/813/738/26 
Справа № 502/1353/23
Головуючий у першій інстанції Балан М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Вадовської Л.М.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області у справі за позовом ОСОБА_1 до Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності на спадщину, на рішення Кілійського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Балан М.В. 25 жовтня 2023 року у м. Кілія Одеської області, -

встановила:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із позовом до відповідача Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності на спадщину.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є дружиною ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Після смерті чоловіка залишилася спадщина, яка складається з наступного:
- земельної ділянки, площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 018957, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року;
- земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18.
Після смерті чоловіка, позивач звернулась до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області з метою оформлення спадщини, однак при перевірці документів, нотаріусом було з`ясовано, що у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, видати відповідне свідоцтво про право на спадщину не є можливим.
Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 – відсутні.
На підставі вищезазначеного, ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки, площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 018957, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18;
- встановити факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18;
- визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 018957, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за позивачем ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою площею 2, 00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2023 року позов ОСОБА_1 було задоволено.
Встановлено факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки, площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 018957, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18.
Встановлено факт належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 018957, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В апеляційній скарзі представник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (який не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту належності спадкодавцю земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, та визнання за позивачкою права постійного користування вказаною земельною ділянкою, і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В іншій частині судове рішення Ізмаїльською окружною прокуратурою Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області не оскаржується.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявних у матеріалах справи доказів вбачається відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту належності спадкодавцю земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, та визнання за позивачкою права постійного користування вказаною земельною ділянкою у порядку спадкування, оскільки на момент пред`явлення позову права постійного користування такою земельною ділянкою у ОСОБА_2 , в силу вимог законодавства, було відсутнє, оскільки ОСОБА_2 13.01.1998 року було створено СФГ «Оберіг», яке з моменту реєстрації здійснювало обов`язки землекористувача щодо спірної земельної ділянки, та у подальшому вказане право СФГ «Оберіг» було припинено у зв`язку із припиненням юридичної особи, а отже, не могло бути визнане за позивачкою у порядку спадкування. 
Сторони про розгляд справи на 19.05.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Згідно п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, 09.06.1973 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 09.06.1973 року м. Кілія р/б ЗАГС Кілійського району Одеської області, актовий запис № 103 від 09.07.1973 року (а. с. 5).
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 018957, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів, ОСОБА_2 , на підставі рішення Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області № 18 від 25.01.2000 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,00 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 384 (а. с. 7).
З відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_2 13.01.1998 року було створено СФГ «Оберіг», яке було припинено 19.05.2011 року.
З Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів вбачається, що ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, передано у постійне користування земельна ділянка площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради для ведення селянського /фермерського/ господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 149 (а. с. 6).
Згідно свідоцтва про смерть серії D.12 № НОМЕР_2 , виданого 08.06.2022 року сектором 4 міста Бухарест, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бухарест, Сектор 4, актовий запис про смерть № 2039 від 08.06.2022 року (а. с. 8).
Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса, після смерті ОСОБА_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не відкривалась та інформація в Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) відносно ОСОБА_2 , як заповідача, – відсутня.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у вигляді земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю ОСОБА_2 на праві користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, через відсутність оригіналу правовстановлюючих документів, та позбавлена можливості інакше, ніж у судовому порядку, оформити свої спадкові права, і відповідно, право ОСОБА_1 на спадщину підлягає судовому захисту шляхом його визнання на підставі ст. 16 ЦК України. 
Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, з наступних підстав.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що чоловік позивачки у січні 1998 року зареєстрував СФГ «Оберіг», що підтверджують відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а у січні 2000 року отримав право постійного користування спірною земельною ділянкою площею 2,00 га для ведення селянського /фермерського/ господарства.
На час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою, діяв ЗК Української РСР від 18.12.1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою:
Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (ч. 2 ст. 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (ч. 1 ст. 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (п. 1 ч. 5 ст. 7 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (ч. 1 та 2 ст. 51 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року).
Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (п. 3 ч. 1 ст. 27 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року).
На час заснування СФГ «Оберіг» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18.12.1990 року :
Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (ч. 1, 4 та 5 ст. 2 Закону № 2009-XII).
Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (ч. 1 ст. 4 Закону № 2009-XII).
Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (ч. 2 ст. 4 Закону № 2009-XII).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (ч. 1 ст. 5 Закону № 2009-XII).
Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (ч. 1 та 2 ст. 9 Закону № 2009-XII).
Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених ст. ст. 27 і 28 Земельного кодексу України (п. 2 ч. 1 ст. 29 Закону № 2009-XII).
За змістом наведених приписів, на час створення СФГ «Оберіг», можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (п. 3 ч. 1 ст. 27 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (п. 2 ч. 1 ст. 29 Закону № 2009-XII).
Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (п. 1 ч. 1 ст. 40 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (п. 7 ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 29, ч. 1 ст. 88 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.
Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (ч.1 ст. 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20.11.2019 року у справі № 368/54/17).
Враховуючи наведене, оскільки на момент отримання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки вже було створено СФГ «Оберіг», то мала відбутися фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього повинні були перейти до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно, саме СФГ повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку пізніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10.04.2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13.11.2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 01.04.2020 року у справі № 320/5724/17 (п. 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.
01.01.2002 року набрав чинності ЗК України від 25.10.2001 року, згідно з ч. 1 ст. 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у ч. 2 ст. 92 ЗК України від 25.10.2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у п. 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
22.09.2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25.10.2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною ст. 92 ЗК України від 25.10.2001 року, оскільки використання у ній терміну «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року до його переоформлення (абзац 11 п. 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25.10.2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 663/1738/16-ц). 
У п. 60 постанови від 23.06.2020 року у справі №179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за змістом системного тлумачення ст. ст. 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», ст. ст. 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», ст. ст. 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року, ст. ст. 31, 92 ЗК України від 25.10.2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря та переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.03.2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 року у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 року у справі № 628/776/18).
Таким чином, з моменту створення СФГ «Оберіг» (13.01.1998 року), постійним користувачем земельної ділянки, яка надавалася ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства, стало саме СФГ, а не ОСОБА_2 .
Будь-яких обставин, які б давали підстави вважати, що спірна земельні ділянка знаходилась у постійному користуванні ОСОБА_2 як фізичної особи та не пов`язана зі створенням СФГ «Оберіг» , судом не встановлено, матеріали справи таких доказів не містять, а позивачем належними і допустимими доказами таких обставин не доведено.
Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі № 906/392/18, від 23.06.2020 року у справі № 922/989/18).
Так, ст. 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13.03.1992 року), яка діяла до 01.01.2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених ст. ст. 31 і 32 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 року у справі №922/989/18 з урахуванням положень ст. 141 ЗК України (у редакції 2001 року) та ст. 27 ЗК України (1990 року) зазначила, що підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи, як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, яка належала ОСОБА_2 згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, зберігалось за СФГ «Оберіг» до часу припинення діяльності селянського фермерського господарства.
Однак, як вже вказувалось вище, з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що СФГ «Оберіг», для ведення діяльності якого засновник отримав відповідну ділянку, було припинено 19.05.2011 року, а отже, з моменту такого припинення, припинилось і право ОСОБА_2 на постійне користування спірною земельною ділянкою.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, - є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Враховуючи, що, як встановлено вище, у ОСОБА_2 на момент смерті було відсутнє право постійного користування земельною ділянкою площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, то, відповідно, таке право не може бути успадковане спадкоємцями померлого.
З викладеного вбачається, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування земельною ділянкою площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, яка належала ОСОБА_2 на праві користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18. 
Щодо підстав для представництва інтересів Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області Ізмаїльською окружною прокуратурою Одеської області. 
Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно ч. 4 ст. 23 згаданого Закону, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Наведеним правовим нормам кореспондують відповідні приписи ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України.
Отже, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц).
У першому випадку прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18).
У справі, що переглядається, прокурором при подачі апеляційної скарги було зазначено, що Кілійська міська рада є власником земельної ділянки, право постійного користування на яку відповідно до рішення Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2023 року набула ОСОБА_1 .
Разом із тим, Кілійською міською радою Ізмаїльського району Одеської області як органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, жодних заходів на захист інтересів держави в особі Кілійської територіальної громади вжито не було.
Більш того, з матеріалів справи вбачається, що Кілійською міською радою Ізмаїльського району Одеської області у відзиві на позовну заяву зазначено, що міська рада визнає позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Ізмаїльська окружна прокуратура Одеської області у листі від 26.06.2024 року повідомила Кілійську міську раду Ізмаїльського району Одеської області про виявлені порушення земельного законодавства при розгляді даної справи.
Однак, відповідь Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на вказаний лист прокурора від 03.07.2024 року жодної інформації про вжиті заходи або заходи, які планується вжити у зв`язку із виявленими порушеннями, не містила.
Відповідно, оскільки Кілійською міською радою Ізмаїльського району Одеської області не було вжито заходів для апеляційного оскарження рішення Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2023 року, то у Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області були наявні правові підстави, передбачені ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», для подачі даної апеляційної скарги.
Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги порушення судом першої інстанції норм матеріального права у частині, що переглядається, доходить висновку про скасування рішення Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2023 року із одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту належності спадкодавцю земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної спадкодавцю на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, та визнання за позивачкою права постійного користування вказаною земельною ділянкою.
В іншій частині рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не переглядалось.
Щодо судових витрат.
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у задоволенні позову, на позивача.
У зв`язку із викладеним, з ОСОБА_1 на користь Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області підлягає стягненню сплачений апелянтом за подачу апеляційної скарги судовий збір в сумі 1680 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області - задовольнити.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2023 року — скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту належності спадкодавцю ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної ОСОБА_2 на праві користування, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, та визнання за ОСОБА_1 права постійного користування вказаною земельною ділянкою.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким:
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту належності ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної ОСОБА_2 на праві користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18.
Відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) права постійного користування земельною ділянкою площею 2,00 га, яка розташована на території Кілійської міської ради, для ведення селянського /фермерського/ господарства, належної ОСОБА_2 на праві користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009483, виданого 15.02.2001 року Кілійською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Кілійської міської Ради народних депутатів Кілійського району Одеської області від 25.01.2000 року № 18, - в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Одеської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 03528552) судовий збір в сумі 1680 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе