ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5331/26 Справа № 175/17127/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коваль Вікторія Станіславівна, на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року у складі судді Журавель Т.С. у цивільній справі № 175/17127/24 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцева Тетяна Миколаївна, про визнання права власності на частину нерухомого майна, – 

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцеву Т.М., на предмет визнання за ним права власності на 5/12 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та на 5/12 частин земельної ділянки з кадастровим номером 1221484000:04:003:0084 за тією ж адресою, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1,2), в обґрунтування якого посилався на те, що спірне домоволодіння належало на праві спільної сумісної власності подружжю - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .. Після смерті матері позивача — ОСОБА_3 у 2015 році відкрилася спадщина. За заповітом спадкоємцями її майна були позивач та відповідач ОСОБА_1 , однак відповідач у встановлений законом строк спадщину не прийняла, у зв`язку з чим її частка перейшла до позивача. Разом з тим, батько позивача успадкував частку у спадщині після смерті дружини як непрацездатна особа. У подальшому, після смерті батька — ОСОБА_4 у 2023 році, відкрилася спадщина на належну йому частку майна. Позивач звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину як за законом після смерті батька, так і за заповітом після смерті матері, йому було відмовлено. Підставою відмови у видачі свідоцтва після смерті матері стало те, що правовстановлюючі документи оформлені на батька, тоді як житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а земельна ділянка, на якій він розташований, є особистою приватною власністю батька. Крім того, у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька позивачу відмовлено з підстав наявності заповіту, складеного останнім на користь ОСОБА_1 . З огляду на неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку після смерті матері та наявність спору щодо часток у спадковому майні, позивач вважає свої спадкові права порушеними з боку відповідача, відновлення яких відшукує по суду. 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026  року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцева Т.М.а, про визнання права власності задоволено.
Визнано за  ОСОБА_2 право власності на 5/12 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за  ОСОБА_2 право власності на 5/12 часток земельної ділянки з кадастровим номером 1221484000:04:003:0084 площею 0,18 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1  (а.с.190-196).
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог належними та достатніми доказами спадкування за заповітом позивачем 5/12 частин домоволодіння та 5/12 земельної ділянки, які належали спадкодавцю ОСОБА_3 , матері позивача.
Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у лютому 2026 року ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Коваль В.С. подала апеляційну скаргу, в якій,  посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. Зазначає, що розрахунки часток позивачем складений невірно, оскільки ним не доведено набуття батьком у спадок його обов`язкової частки у майні подружжя після смерті матері, як непрацездатний родич. Крім того скаржник вважає, що земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки померлому батьку така земельна ділянка була передана у власність в порядку приватизації у 2009 році рішення Любимівської сільської ради, що не підпадає під принцип поділення майна між подружжям, як спільного сумісного майна, а, відтак, і не успадковується. Зазначає, що позивач не ставив вимогу щодо визнання такого майна спільним майном подружжя, тому земельну ділянку скаржник вважає особистим майном батька, який залишив заповіт на усе належне йому майно на її ім`я та саме вона має спадкувати всю земельну ділянку, що також, на думку скаржника, свідчить про вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог. Також скаржник наголошує на тому, що нотаріус відмовив позивачеві, зокрема, саме з підстав відсутності документального підтвердження права власності померлої матері на зазначену частку у майні (а.с. 203-210). 
Позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2026 року через свого представника — адвоката Маркело В.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що саме домоволодіння було спільним майном подружжя, а померлий батько сторін мав обов`язкову частку у спадкуванні такого майна, що і фактично успадкував та не відмовлявся від такого спадкування за свого життя. Також наголошує, що додатково заявляти вимогу щодо визнання майна спільним майном подружжя не вимагається, адже презумпція спільності майна існує допоки не спростована. Крім того, перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи зумовлює і перехід до неї прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, а тому доводи ОСОБА_1 щодо особистого майна батька у вигляді земельної ділянки є безпідставними (а.с. 240-242).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00042684926, 02 жовтня 1976 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_5 , про що виконавчим комітетом Кислуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, зроблено актовий запис №8. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Кислуватською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області від 10 вересня 1977 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис №21. Батьком дитини вказаний  ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Любимівської сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 09 грудня 1981 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_7 , про що зроблено актовий запис №30. Батьком дитини вказаний ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_3 .
11 листопада 2000 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №495. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_9 .
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого Дніпропетровським міським управлінням юстиції Дніпропетровської області від 26 червня 2007 року, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було розірвано, про що складено актовий запис №213.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , видного Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 17 серпня 2007 року, ОСОБА_11 зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 , про що зроблено актовий запис №621. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_12 , ОСОБА_12 .
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6 , виданого 15 квітня 2008 року виконавчим комітетом Любимівської сільської ради на підставі рішення №58 від 19 вересня 2007 року та зареєстрованого в Дніпропетровському районному комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» від 15 квітня 2008 року за реєстровим №409106, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить будинок загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 65,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
29 жовтня 2024 року ТОВ «Оціночний центр «Сквейрум» було складено висновок про вартість об`єкта оцінки, а саме, житлового будиноку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкту оцінки для цілей оподаткування складає: 599 864 грн.
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №2097364, виданого на підставі рішення сесії Любимівської сільської ради від 29 листопада 1995 року №V сесії ХХІІ скликання, ОСОБА_4 мав право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1800 га з кадастровим номером 1221484000:04:003:0084, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення вказаної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Згідно відповіді Комунальної архівної установи Слобожанської селищної ради від 26 вересня 2024 року №1492 встановлено, що в архіві КП «БТІ» наявна архівна справа № 13416 щодо домоволодіння, а саме житлового будинку загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 65,3 кв.м, літньої кухні Б, сараю В, погреба з шийкою Г/Ж, вбиральні Д, гаража Е, зливної ями З/Я, огорожі № 13. Власником зазначеного нерухомого майна значиться ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 квітня 2008 року виконавчим комітетом Любимівської сільської ради на підставі рішення № 58 від 19 вересня 2007 року, яке зареєстровано в Дніпропетровському районному комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» 15 квітня 2008 року за № 22920211.
24 червня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Любимівської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за № 162. Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, а також усе те, що буде їй належати на день смерті та на що вона матиме право за законом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , повторно виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 червня 2024 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис №36.
З наданої довідки виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 06 травня 2024 року за вих. №86 встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та на момент її смерті протягом 6-ти місяців разом з нею були зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
За свого життя 25 жовтня 2022 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевою Т.М., та зареєстрований в реєстрі за №444, яким все своє майно рухоме та нерухоме, яке буде належати на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати за законом на день смерті та що згідно з законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповів ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , повторно виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 05 червня 2024 року встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що складено актовий запис №36.
На момент смерті ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований та проживав разом із ним ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою №15, виданою виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року.
З метою прийняття належної за заповітом спадщини після смерті ОСОБА_4 , 12 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась з відповідною заявою до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, що була зареєстрованою в реєстрі за №221.
26 липня 2024 року ОСОБА_13 , як представник ОСОБА_2 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцевої Т.М. з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , та прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
Постановами приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцевої Т.М. від 26 липня 2024 року, ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, оскільки спадкодавцем був залишений заповіт іншому спадкоємцю ОСОБА_1 . При цьому, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 також не є можливим, оскільки представником спадкоємця не було надано документів на підтвердження права власності спадкодавця на спадкове майно.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, враховуючи наявність обов`язкової частки у батька сторін ОСОБА_4 , в силу ст.1241 ЦК України, у спільному майні подружжя після смерті матері сторін ОСОБА_3 , що померла у 2015 році, а, відтак, і доведеність наявності у позивача права на спадкування після матері за заповітом на 5/12 частин як домоволодіння, так і земельної ділянки в тій же частці, виходячи з розрахунку часток: (1/2:3=1/6:2) тобто, по 1/12, що належали після матері трьом спадкоємцям, а з урахуванням обов`язкової частки батько, який на момент смерті матері був непрацездатною особою, мав: (1/2=1/12) 7/12. З такого розрахунку судом встановлено наявність у позивача права на спадкування 5/12 часток після матері за заповітом.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Положеннями ст. 1261 ЦК України визначено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.
Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
Положеннями ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до статті 60 СК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Доводи скаржника про те, що судом поза межами позовних вимог встановлено право спільної власності подружжя на спірне домоволодіння, яке зареєстровано за ОСОБА_4 та який набув таке право власності в період шлюбу з ОСОБА_3 , колегія суддів відкидає, адже така позовна вимога про визнання об`єкту спільної сумісної власності подружжя не є ефективним способом захисту порушеного права, не є обов`язковою для розгляду. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Презумпція спільності майна подружжя поширюється на майно, яке було набуто ними у період шлюбу, і діє така презумпція допоки не спростована, як про це зазначено у висновку Верховного Суду у постанові від 14 січня 2026 року у справі №206/5307/23.
У відповідності до положень ст. 22 КпШС України (в редакції, чинній на час будівництва спірного житлового будинку подружжя Кополовець) наголошено на тому, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Згідно з положеннями ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. 
Колегія суддів наголошує, що стороною скаржника не наведено жодного доказу та не надано жодних письмових документів, щоб спростовувало наведену вище презумпцію спільної сумісного майна подружжя ОСОБА_6 , батьків сторін у справі.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, де в мотивувальній частині рішення встановлено факт, що вказаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та відповідна частка житлового будинку увійшла до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з цим скаржник вважає, що за життя батько ОСОБА_4 не набував після смерті дружини ОСОБА_3 у 2015 році право на обов`язкову частку у майні, що належало їй на момент її смерті, та позивачем даний факт не доведений, з чим колегія суддів не погоджується.
Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Визначення статусу непрацездатного громадянина регулюється положеннями ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) яким встановлено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Колегія суддів відзначає, що на момент смерті ОСОБА_4 , який проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 та мав разом із нею право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння, мав статус пенсіонера, що скаржником не заперечувалось, а тому і мав статус непрацездатної особи та, відповідно, в силу ст. 1241 ЦК України, право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 .
Разом з цим колегія суддів не погоджується із доводами скаржника про те, що розрахунок часток у спадщині як після матері, так і після батька, наведений позивачем у позові та застосований судом першої інстанції, є невірним.
Колегія суддів відзначає, що за наведеними вище фактичними обставинами справи, враховуючи презумпцію спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_6 та наявність у ОСОБА_4 обов`язкової частки у спадщині після дружини ОСОБА_3 , від якої останній не відмовився за життя, в силу ст. 1268,1270 ЦК України, та наявність інших двох спадкоємців за законом після матері, якими є сторони у справі, породжено у позивача в силу Закону право на спадкування за заповітом після матері саме на 5/12 частин домоволодіння, що скаржником не спростовано.
Що стосується доводів скаржника щодо відсутності у позивача права на спадкування частки земельної ділянки після матері за заповітом та доводів одноосібного володіння батьком спірної земельної ділянки, колегія суддів наголошує, що такі доводи суперечать нормам законодавства України.
Так, згідно ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Отже, законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, передбачало перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Такі висновки закріплені у постанові Верховного Суду України від 09.12. 2015 року № 6-814цс15, у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17. 
Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року в справі №750/11106/15-ц зробив висновок про те, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного із подружжя знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Такі висновки у подальшому підтримані практикою Верховного Суду, зокрема в постанові від 14 травня 2025 року в справі №359/5478/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Доводи скаржника щодо неможливості спадкування позивачем частки приватизованої одноосібно батьком спірної земельної ділянки колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку не є першочерговим принцип приватизації, а предметом позову не є поділ майна подружжя, як окремого нерухомого майна. Даний предмет спору стосується саме принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній домоволодіння, частку в якому успадкував позивач після матері з заповітом, що розглядається у відповідності відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.
Ураховуючи те, що на отриманій ОСОБА_4 внаслідок безоплатної приватизації земельній ділянці розташоване домоволодіння, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_14 , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що померла ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_4 , на момент своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мала право на цю земельну ділянку в розмірі частки права власності у спільному майні будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Такі висновки суду відповідають правовій позиції викладеній Верховним судом у своїй постанові від 29 липня 2025 року по справі №753/19295/23.
Враховуючи викладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка була особистою власністю ОСОБА_4 .
Колегія суддів наголошує, що відповідно до заповіту, ОСОБА_3 все своє майно, яке належить їй на день смерті, де б воно не знаходилося та з чого не складалось, зокрема й належну на праві приватної власності спірну земельну ділянку, заповіла позивачеві. Заповіт є чинним, ніким не оскаржувався та під сумнів не ставився. 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
За частинами першою-другою статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Однак ця свобода має обмеження, адже чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).
Колегія суддів зазначає, що саме на момент відкриття спадщини після батька ОСОБА_4 відкрилась і спадщина після матері ОСОБА_3 , про що і наголосив приватний нотаріус у своїх постановах про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коваль Вікторія Станіславівна — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “02” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “11” червня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю.Петешенкова

М.О. Макаров