ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/3108/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Жилка С. Е. (у порядку самопредставництва),
відповідача - Зотова Т. В. (адвокат), 
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства "УКРНАФТА" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 у справі 
за позовом Харківської міської ради
до Акціонерного товариства "УКРНАФТА"
про стягнення коштів.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. У серпні 2025 року Харківська міська рада (далі - Харківська міськрада, Міськрада, орендодавець, позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "УКРНАФТА" (далі - АТ "УКРНАФТА", Товариство, відповідач) про стягнення з відповідача 1 600 123,56 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:04:023:0003, розташованої на просп. Тракторобудівників, 2-Г у м. Харкові (далі - спірна земельна ділянка), за період із 01.01.2020 до 28.02.2022 (далі - спірний період), посилаючись на положення статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 791, 83, 125, 126, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 14, 288, 289 Податкового кодексу України (далі - ПК України), статті 31 Закону України "Про оренду землі", статей 2, 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 5, 11 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
2. Позовна заява обґрунтовується тим, що Товариство є власником нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Харківської міськради, тоді як у спірний період відповідач фактично користувався цією земельною ділянкою без договору оренди та безоплатно, внаслідок чого, на думку позивача, без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України ці кошти зобов`язаний повернути Міськраді. 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суд Харківської області рішенням від 09.12.2025 (суддя Добреля Н. С.) у позові відмовив повністю з тих підстав, що спірні правовідносини між Харківською міськрадою та АТ "УКРНАФТА" мають договірний, а не позадоговірний характер, що виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України. Адже між сторонами було укладено договір оренди землі від 09.10.2007 (далі - договір оренди від 09.10.2007), який хоча і припинився 01.12.2010 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, однак таке припинення договору не припинило усіх договірних прав та обов`язків сторін, оскільки спірну земельну ділянку Товариство у передбачений договором спосіб орендодавцю не повернуло, зокрема, матеріали справи не містять доказів щодо складання та підписання сторонами акта приймання-передачі земельної ділянки, який відповідно до умов договору оренди є єдиним належним підтвердженням її повернення.
За таких обставин суд першої інстанції визнав доведеним факт фактичного користування відповідачем спірною земельною ділянкою після припинення строку дії договору оренди від 09.10.2007, у тому числі у спірний період, звернувши при цьому увагу на те, що умовами пункту 31 цього договору передбачено обов`язок орендаря у разі неповернення земельної ділянки сплачувати плату за фактичне користування нею у розмірах і порядку, визначених договором, а не за правилами нормативної грошової оцінки, які застосовуються при визначенні розміру орендної плати у межах кондикційних правовідносин.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку про продовження існування у спірний період зобов`язальних відносин між сторонами, похідних від договору оренди, а отже, немає однієї з обов`язкових умов застосування інституту безпідставного збагачення - відсутності правової підстави для збереження майна, позаяк наявність чинного договору в частині регулювання наслідків його припинення свідчить про існування такої правової підстави.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що, обираючи неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, Міськрада не пов`язала заявлені вимоги із неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди, не здійснила розрахунку заборгованості відповідно до положень цього договору та фактично просила суд змінити договірну модель відповідальності на кондикційну, натомість суд позбавлений можливості самостійно змінювати предмет і підстави позову або здійснювати перерахунок заявлених до стягнення сум за іншою правовою конструкцією, ніж та, яку обрав позивач.
4. Східний апеляційний господарський суд постановою від 23.02.2026 (головуючий - Россолов В. В., судді Склярук О. І., Хачатрян В. С.) рішення Господарського суду Харківської області від 09.12.2025 скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог повністю. Стягнув із АТ "УКРНАФТА" на користь Харківської міськради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 1 600 123,56 грн за використання спірної земельної ділянки за спірний період.
5. Ця постанова мотивована посиланням на викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постановах судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 913/169/18, від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18, від 25.02.2020 у справі № 922/748/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2845/19, від 10.11.2021 у справі № 922/247/21 усталені висновки щодо застосування норм статті 1212 ЦК України у подібних кондикційних правовідносинах, ураховуючи які, апеляційний суд виснував про обрання Харківською міськрадою такого належного способу захисту, як стягнення безпідставно збережених коштів із огляду на те, що Товариство як покупець нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, після закінчення 01.12.2010 строку дії договору оренди від 09.10.2007, зокрема у спірний період (із 01.01.2020 по 28.02.2022), фактично використовувало земельну ділянку комунальної власності без достатніх правових підстав (без належного оформлення права користування та без державної реєстрації такого права), оскільки після 01.12.2010 між сторонами припинилися договірні відносини щодо користування спірною земельною ділянкою та матеріали справи не містять доказів щодо поновлення цього договору у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим на підставі статті 1212 ЦК України у відповідача виник обов`язок компенсувати Міськраді як власнику земельної ділянки безпідставно збережені грошові кошти, які він мав би сплатити за звичайних умов платного землекористування.
При цьому суд апеляційної інстанції не взяв до уваги аргументи Товариства про підтвердження актом документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання АТ "УКРНАФТА" податкового законодавства обставин належного виконання Товариством обов`язків зі своєчасного та повного внесення орендної плати за спірну земельну ділянку, у період із початку 2017 року по вересень 2022 року (охоплює спірний період), проведеної Державною податковою службою України, оскільки сам по собі факт проведення податковим органом перевірки та встановлення відсутності порушень податкового законодавства свідчить лише про виконання платником обов`язків у сфері податкових відносин, зокрема щодо декларування та сплати відповідних платежів. Водночас такий акт не встановлює і не може встановлювати наявності чи відсутності цивільно-правових підстав користування земельною ділянкою після припинення договору оренди. Крім того, належне виконання відповідачем податкового обов`язку не є тотожним наявності належної правової підстави користування земельною ділянкою. Сплата певних сум на користь бюджету не замінює процедуру поновлення договору оренди та не легітимізує фактичне користування земельною ділянкою без оформленого та зареєстрованого речового права.
Водночас, здійснивши перевірку наданого Міськрадою розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за спірний період, апеляційний суд зазначив про урахування позивачем вміщених у листі Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 19.06.2025 № 13391/5/20-40-04-07-12 відомостей про декларування до сплати та внесення АТ "УКРНАФТА" плати за спірну земельну ділянку за 2020 рік у сумі 289 398,58 грн, за 2021 рік - 289 398,58 грн, за 2022 рік - 318 338,44 грн, унаслідок чого здійснений позивачем відповідно до нормативної грошової оцінки земельної ділянки і вимог законодавства розрахунок спірної суми є обґрунтованим.
Також суд апеляційної інстанції зазначив про фактичне ототожнення місцевим господарським судом факту неповернення земельної ділянки із продовженням дії договору оренди, надавши підпункту "ї" пункту 31 договору оренди від 09.10.2007 значення норми, яка нібито пролонгує зобов`язання зі сплати орендної плати після припинення договору, оскільки із 02.12.2010 відпала правова підстава користування земельною ділянкою на умовах вказаного договору.
Разом із тим апеляційний суд дійшов висновку про ненадання судом першої інстанції належної оцінки тим обставинам, що після припинення договору оренди від 09.10.2007 користування земельною ділянкою набуло характеру фактичного використання без оформленого права, а отже, правовідносини сторін перейшли зі сфери регулятивних у сферу охоронних правовідносин. За таких умов спір не може розглядатися як договірний, а підлягає вирішенню з урахуванням положень статей 1212, 1214 ЦК України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, АТ "УКРНАФТА" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначену постанову скасувати та передати справу на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
7. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 
1) апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що у разі виникнення спору щодо набуття або збереження майна без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень глави 83 ЦК України, а інститут безпідставного збагачення має субсидіарний характер і застосовується лише за відсутності іншої правової підстави для набуття або збереження майна), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 07.06.2022 у справі № 903/142/21;
2) суд апеляційної інстанції не врахував висновку щодо застосування норм статей 599, 631 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що закінчення строку дії договору не припиняє визначених ним зобов`язань сторін, оскільки такою підставою є належне виконання), викладеного у пункті 6.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17;
3) апеляційний суд не врахував висновку щодо застосування положень статті 19 Закону України "Про оренду землі" у подібних правовідносинах (у контексті того, що випадки та умови, коли права і обов`язки сторін за договором оренди продовжують існувати після закінчення узгодженого строку дії цього договору незалежно від волевиявлення власника, обмежуючи останнього у його правомочностях щодо здійснення права власності, обумовлюються договором або законом), викладеного у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц;
4) на теперішній час відсутній висновок щодо питання застосування норм статті 1212 ЦК України до правовідносин фактичного користування земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, якщо умовами такого договору передбачено обов`язок орендаря сплачувати плату за фактичне користування земельною ділянкою до моменту її повернення у розмірі, погодженому сторонами і визначеному договором;
5) у випадку, якщо орган місцевого самоврядування протягом тривалого часу приймав платежі, не вчиняв дій щодо належного оформлення або припинення правовідносин і не заперечував проти фактичного користування земельною ділянкою, негативні наслідки такої поведінки не можуть бути покладені на добросовісного землекористувача, оскільки це суперечило би принципам належного урядування та правової визначеності.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
8. Харківська міськрада у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.
Розгляд справи Верховним Судом 
9. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 13.04.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "УКРНАФТА" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 у справі № 922/3108/25 та призначив розгляд цієї справи у судовому засіданні на 05.05.2026.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.05.2026 оголошувалася перерва в судовому засіданні з розгляду касаційної скарги АТ "УКРНАФТА" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 у справі № 922/3108/25 до 14.05.2026.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
10. 09.10.2007 між Міськрадою (орендодавець) і АТ "УКРНАФТА" (орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами пунктів 1, 3, 8, 20 якого орендодавець на підставі рішень Харківської міськради від 23.12.2005 № 257/05 "Про припинення та надання користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" і від 27.09.2006 № 122/06 "Про внесення змін до рішень Харківської міської ради" надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі транспорту, яка розташована за адресою: просп. Тракторобудівників, 2-Г, м. Харків. На земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна - на праві колективної власності нежитлова будівля літ. "А-1". Договір укладений строком до 01.12.2010. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється протягом десяти днів після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі.
11. Згідно з пунктом 21 договору оренди від 09.10.2007 після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.
12. Підпунктами "з" і "ї" пункту 31 договору оренди від 09.10.2007 передбачено такі обов`язки орендаря: при передачі земельної ділянки орендодавцю до підписання акта прийому-передачі привести земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, у тому числі усунути недоліки, вказані орендодавцем; неповернення земельної ділянки в зазначений термін не звільняє орендаря від плати за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за землю в цьому випадку вноситься в розмірах, визначених цим договором.
Дія договору припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено (підпункт "а" пункту 36 договору оренди від 09.10.2007).
13. Зазначений договір оренди 13.12.2007 зареєстровано Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" у Державному реєстрі земель за № 840767100102.
14. На підставі акта приймання-передачі земельної ділянки від 17.12.2007 № 1115 АТ "УКРНАФТА" отримало від Харківської міськради в оренду земельну ділянку площею 0,1932 га строком до 01.12.2010 для обслуговування стаціонарної автозаправної станції.
15. Із дня припинення договору оренди від 09.10.2007 по теперішній час Товариство використовує спірну земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав.
16. Листом від 19.06.2025 № 13391/5/20-40-04-07-12 Головне управління Державної податкової служби у Харківській області повідомило Міськраду про те, що АТ "УКРНАФТА" обліковується платником податку за земельну ділянку площею 0,1932 га, кадастровий номер 6310138500:04:023:0003. За даними податкових декларацій з плати за землю Товариством задекларовано до сплати та сплачено за вказану земельну ділянку: за 2017 рік - 289 398,58 грн, за 2018 рік - 289 398,58 грн, за 2019 рік - 289 398,58 грн, за 2020 рік - 289 398,58 грн, за 2021 рік - 289 398,58 грн, за 2022 рік - 318 338,44 грн, за 2023 рік - 366 088,88 грн, за 2024 рік - 384 759,73 грн, за 2025 рік - 1 528 064,40 грн.
Позиція Верховного Суду
17. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
18. В основу оскаржуваної постанови про задоволення позову покладено висновок апеляційного суду про наявність передбачених статтею 1212 ЦК України підстав для стягнення з АТ "УКРНАФТА" на користь Харківської міськради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання спірної земельної ділянки у спірний період, позаяк Товариство як покупець нерухомого майна (нежитлової будівлі), розташованого на спірній земельній ділянці, після закінчення 01.12.2010 строку дії договору оренди від 09.10.2007, зокрема у спірний період (із 01.01.2020 до 28.02.2022), фактично використовувало земельну ділянку комунальної власності без достатніх правових підстав (без належного оформлення права користування нею та без державної реєстрації такого речового права), оскільки після 01.12.2010 між сторонами припинилися договірні відносини щодо користування спірною земельною ділянкою та матеріали справи не містять доказів щодо поновлення зазначеного договору у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок компенсувати Міськраді як власнику земельної ділянки безпідставно збережені грошові кошти, які Товариство мало би сплатити за звичайних умов платного землекористування.
19. Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
20. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
21. Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України (аналогічний висновок викладено у пункті 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20).
22. У пунктах 70, 71, 75, 78, 90- 94 постанови від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц зі спору, що виник із подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування положень статті 1212 ЦК України та статей 120, 125 ЗК України:
"70. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
71. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).
75. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 ЗК України).
78. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України). 
90. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
91. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
92. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
93. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).
94. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України".
Схожі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постановах судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 913/169/18, від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18, від 25.02.2020 у справі № 922/748/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2845/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19.
23. Ураховуючи зазначені усталені правові висновки Верховного Суду та достовірно встановлені судами попередніх інстанцій обставини припинення 01.12.2010 договору оренди від 09.10.2007 (у зв`язку із закінченням строку його дії) та відсутності поновлення цього договору у порядку, встановленому статтею 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на той час), що свідчить про фактичне використання Товариством земельної ділянки комунальної власності без достатніх правових підстав (без належного оформлення права користування та без державної реєстрації такого речового права) після 01.12.2010, зокрема у спірний період (із 01.01.2020 до 28.02.2022), що, у свою чергу, зумовлює обґрунтованість висновку судів про виникнення у відповідача обов`язку на підставі статті 1212 ЦК України компенсувати Міськраді як власнику спірної земельної ділянки безпідставно збережені грошові кошти у розмірі орендної плати.
24. Таким чином, як зазначив апеляційний суд, із 02.12.2010 відпала правова підстава користування спірною земельною ділянкою на умовах договору оренди, а умова підпункту "ї" пункту 31 договору оренди від 09.10.2007 не може тлумачитися як така, що породжує нове або безстрокове зобов`язання після припинення договору оренди, оскільки вона регулює наслідки неналежного виконання зобов`язання у межах дії договору, але не відновлює його чинності та не замінює процедуру поновлення, встановлену законом.
25. Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що відсутність у матеріалах справи акта приймання-передачі земельної ділянки не впливає на юридичний факт припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, позаяк оформлення акта приймання-передачі земельної ділянки є наслідком припинення дії договору оренди, а не підставою його припинення. Непідписання сторонами зазначеного акта може свідчити про невиконання орендарем обов`язку щодо повернення земельної ділянки, але не означає продовження дії договору оренди чи збереження речового права оренди після 01.12.2010. 
При цьому суд апеляційної інстанції не взяв до уваги аргументи Товариства про підтвердження актом документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання АТ "УКРНАФТА" податкового законодавства обставин належного виконання Товариством обов`язків зі своєчасного та повного внесення орендної плати за спірну земельну ділянку у період із початку 2017 року по вересень 2022 року (охоплює спірний період), проведеної Державною податковою службою України, оскільки сам по собі факт проведення податковим органом перевірки та встановлення відсутності порушень податкового законодавства свідчить лише про виконання платником обов`язків у сфері податкових відносин, зокрема щодо декларування та сплати відповідних платежів. Водночас такий акт не встановлює і не може встановлювати наявності чи відсутності цивільно-правових підстав користування земельною ділянкою після припинення договору оренди. Крім того, належне виконання відповідачем податкового обов`язку не є тотожним наявності належної правової підстави користування земельною ділянкою. Сплата певних сум на користь бюджету не замінює процедуру поновлення договору оренди та не легітимізує фактичне користування земельною ділянкою без оформленого та зареєстрованого речового права. 
Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив про фактичне ототожнення місцевим господарським судом факту неповернення земельної ділянки із продовженням дії договору оренди, надавши підпункту "ї" пункту 31 договору оренди від 09.10.2007 сили норми, яка нібито пролонгує зобов`язання зі сплати орендної плати після припинення договору, оскільки із 02.12.2010 відпала правова підстава користування земельною ділянкою на умовах вказаного договору.
26. Разом із тим, здійснивши перевірку наданих Міськрадою розрахунків суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за періоди із 01.01.2020 до 31.12.2020, із 01.01.2021 до 31.12.2021, 01.01.2022 до 28.02.2022, апеляційний суд правомірно урахував як дані витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020 № 5302, в якому зазначено про відсутність коду Класифікації видів цільового призначення земель (далі - КВЦПЗ), так і вміщені у листі Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 19.06.2025 № 13391/5/20-40-04-07-12 відомості про декларування до сплати та внесення АТ "УКРНАФТА" плати за спірну земельну ділянку за 2020 рік у сумі 289 398,58 грн, за 2021 рік - 289 398,58 грн, за 2022 рік - 318 338,44 грн, унаслідок чого обґрунтовано відрахував (відняв) зазначені сплачені відповідачем суми від загальної нарахованої позивачем суми безпідставно збережених коштів (згідно з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки), чим спростовується помилкове твердження скаржника про порушення прав Товариства як добросовісного землекористувача всупереч принципам належного урядування та правової визначеності.
27. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме:
якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
28. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що у разі виникнення спору щодо набуття або збереження майна без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень глави 83 ЦК України, а інститут безпідставного збагачення має субсидіарний характер і застосовується лише за відсутності іншої правової підстави для набуття або збереження майна), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 07.06.2022 у справі № 903/142/21, з огляду на таке.
29. У пунктах 33- 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (за участю Харківської міськради як позивача) викладено такий висновок щодо застосування норм статті 1212 ЦК України та статей 93, 120, 125 ЗК України у подібних правовідносинах:
"33. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.
34. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).
35. За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.
36. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
37. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).
38. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
39. Суди попередніх інстанцій установили, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договорів купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року № 200 і № 204, укладених між Приватним підприємством фірмою "Сандра-Інтернешнел" (продавець; далі - ППФ "Сандра-Інтернешнел") і ТОВ "Сінтрекс" (покупець).
40. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ні ППФ "Сандра-Інтернешнел" (попереднього землекористувача), ні ТОВ "Сінтрекс", зокрема укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.
41. Відтак Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
42. З огляду на викладене ТОВ "Сінтрекс" як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України".
30. Водночас, ухвалюючи постанову від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 (предмет позову - стягнення на користь Міськради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати), судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформувала такі уточнюючі правові висновки: 
1) з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими; 
2) за загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку; 
3) нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування відповідно до положень статті 791 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості.
Схожі правові висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 07.06.2022 у справі № 903/142/21.
31. Із мотивів, наведених у пунктах 23- 26 цієї постанови, суд касаційної інстанції зазначає, що зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що, враховуючи доведеність припинення з 01.12.2010 дії договору оренди від 09.10.2007, у зв`язку з чим відпала правова підстава користування земельною ділянкою у спірний період, що настав значно пізніше (із 01.01.2020 до 28.02.2022), суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 07.06.2022 у справі № 903/142/21, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник.
Адже висновок апеляційного суду щодо задоволення позову, заявленого на підставі статті 1212 ЦК України, відповідає усталеній судовій практиці, зокрема висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.09.2018 у справі № 925/230/17, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18, від 25.02.2020 у справі № 922/748/19, від 28.02.2020 у справі № 913/169/18, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2845/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, від 11.01.2022 у справі № 924/1263/19, від 25.04.2023 у справі № 916/3390/21, від 31.10.2023 у справі № 922/606/23.
32. Разом із тим колегія суддів не бере до уваги аргументи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції як висновку щодо застосування норм статей 599, 631 ЦК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що закінчення строку дії договору не припиняє визначених ним зобов`язань сторін, оскільки такою підставою є належне виконання), викладеного у пункті 6.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, так і висновку щодо застосування положень статті 19 Закону України "Про оренду землі" у подібних правовідносинах (у контексті того, що випадки та умови, коли права і обов`язки сторін за договором оренди продовжують існувати після закінчення узгодженого строку дії цього договору незалежно від волевиявлення власника, обмежуючи останнього у його правомочностях щодо здійснення права власності, обумовлюються договором або законом), викладеного у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, з огляду на таке.
33. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
34. Колегія суддів зауважує, що за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій господарській справі та в зазначених скаржником справах № 910/9072/17 і № 378/596/16-ц не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього господарського спору.
35. Так, на відміну від цієї справи, у межах якої не виникав і не розглядався спір про стягнення орендної плати за землю, нарахованої за період, що передував припиненню договору оренди від 09.10.2007, тобто між сторонами у справі з 01.12.2010 припинилися договірні відносини, ухвалюючи постанову від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 (предмет позову - стягнення з підрядника заборгованості за договором підряду, процентів за користування чужими грошовими коштами і штрафних санкцій), якою було залишено без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, Велика Палата Верховного Суду, виходячи з обставин сплати позивачем авансу на виконання умов договору, який станом на момент вирішення спору був чинним (позивач не відмовлявся від договору в односторонньому порядку, цей договір не було розірвано та не було визнано недійсним у судовому порядку), дійшла таких правових висновків: 
1) аналіз норм статей 509, 598, 599, 631 ЦК України та статті 180 Господарського кодексу України, чинного до 27.08.2025 (далі - ГК України) свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною 1 статті 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином;
2) оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 ЦК України;
3) згідно з пунктом 3 частини 3 статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося, що виключає стягнення перерахованих позивачем грошових коштів відповідачу за договором на підставі статті 1212 ЦК України.
Водночас, із огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 відхилила доводи скаржника про те, що після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору є неможливим виконання відповідачем робіт за цим договором та їх прийняття позивачем.
36. У свою чергу, ухвалюючи постанову від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (предмет позову первинного орендаря - визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок і договорів емфітевзису, укладених із новим орендарем, та визнання поновленими договорів оренди земельних ділянок, укладених у 2006 і 2012 роках між фізичними особами (орендодавцями) та первинним орендарем), якою було скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій у частині вимог про визнання поновленими договорів оренди землі та прийнято в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, Велика Палата Верховного Суду, виходячи з того, що поновлення договору оренди землі в судовому порядку у передбачений статтею 33 Закону України "Про оренду землі" спосіб вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків на новий строк, виснувала про те, що належним способом захисту порушеного права орендаря є визнання укладеною додаткової угоди саме із викладенням її змісту, тоді як, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання договорів оренди поновленими, що фактично є констатацією судом обставин продовження орендних правовідносин, а не зміною правовідношення судом та поновленням договору в судовому порядку в розумінні статей 16 та 651 ЦК України.
Разом із тим, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених із новим орендарем, Велика Палата Верховного Суду, враховуючи ті встановлені обставини, що на момент укладення та державної реєстрації права оренди, а саме договорів оренди за 2015 рік з новим орендарем (Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерагроінвест"), були чинними договори, укладені позивачем та орендодавцями (фізичними особами) у 2006 році щодо тих самих земельних ділянок, строк їх дії не закінчився, і ці договори в установленому договором чи законом порядку не розірвані та не визнані недійсними, виснувала, що за таких обставин укладення орендодавцем (власником орендованої земельної ділянки) нового договору оренди земельної ділянки під час дії договору оренди цієї земельної ділянки з іншим орендарем суперечить законодавству та порушує права та інтереси первинного орендаря щодо поновлення договору оренди.
37. Із мотивів, наведених у пункті 26 цієї постанови, колегія суддів зауважує, що скаржник належним чином не обґрунтував і не довів того, як висновок про можливе визначення договором або законом певних випадків та умов, коли права і обов`язки сторін за договором оренди продовжують існувати після закінчення узгодженого строку дії цього договору, викладений у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, може вплинути чи спростувати покладений в основу оскаржуваної постанови висновок апеляційного суду про безпідставне збереження Товариством коштів у розмірі орендної плати за період, що настав після припинення договору оренди землі. 
Адже при здійсненні розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за спірний період (із 01.01.2020 до 28.02.2022) позивач урахував суми плати за фактичне користування земельною ділянкою, внесені Товариством за цей же період на підставі підпункту "ї" пункту 31 договору оренди від 09.10.2007, зменшивши відповідно загальну нараховану позивачем суму безпідставно збережених коштів (із урахуванням витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020 № 5302), що, у свою чергу, виключає можливість ризику щодо подвійного стягнення на користь Міськради плати за користування спірною земельною ділянкою, на виникненні якого (ризику) безпідставно наполягає скаржник.
38. Таким чином, у цій справі та у справах № 910/9072/17 і № 378/596/16-ц, на постанови Великої Палати Верховного Суду в яких посилається відповідач у поданій касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їхніх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.
39. Викладене вище переконливо свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, і їх неоднакове правове регулювання у справі № 922/3108/25 та в справах № 910/9072/17 і № 378/596/16-ц.
У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що наразі розглядається, та в зазначених справах, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.
40. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження у зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 07.06.2022 у справі № 903/142/21, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник, що наразі виключає закриття касаційного провадження у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
41. Із наведених раніше мотивів колегія суддів погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України
42. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
43. У пункті 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц викладено такий висновок щодо застосування норми пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України:
"У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися".
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/800/19 та від 13.04.2021 у справі № 910/17693/19 (пункт 25).
44. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами було застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
45. Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про відсутність на теперішній час висновку щодо питання застосування норм статті 1212 ЦК України до правовідносин фактичного користування земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, якщо умовами такого договору передбачено обов`язок орендаря сплачувати плату за фактичне користування земельною ділянкою до моменту її повернення у розмірі, погодженому сторонами і визначеному договором, оскільки насправді у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 922/247/21 (предмет позову Харківської міськради - стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Ліля" 5 098 316,08 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за неправомірне використання земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі), тобто зі спору, що виник із подібних правовідносин, викладено такі висновки щодо комплексного застосування норм статті 1212 ЦК України та статей 31, 33 Закону України "Про оренду землі":
"55. Відсутністю правової підстави вважається такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин та їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
56. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
57. При цьому положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору (див. подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19).
58. Відповідно до положень статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. За відсутності доказів поновлення такого договору в поряду, що визначений статтею 33 цього Закону або ж укладення нового договору оренди, відсутні й підстави для висновку про те, що орендар, який не повернув земельну ділянку за актом прийому-передачі, користується нею на відповідній правовій підставі, а тому стягнення з такого орендаря безпідставно збереженої орендної плати в порядку приписів статті 1212 ЦК України є цілком правомірним". 
46. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
47. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки на теперішній час є висновок Верховного Суду щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, який (висновок) викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 922/247/21, та зі змісту оскаржуваної постанови чітко вбачається, що суд апеляційної інстанції фактично переглянув судове рішення місцевого господарського суду якраз відповідно до такого правового висновку, а тому колегія суддів із урахуванням положень пункту 4 частини 1 статті 296 цього Кодексу вважає за необхідне закрити касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача лише в частині зазначеної підстави касаційного оскарження. 
Адже ухвала про відкриття касаційного провадження в цій справі мотивована також іншою підставою (пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України), за якою наразі відсутні підстави для закриття провадження (див. пункт 40 цієї постанови).
48. Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що, на відміну від місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у зв`язку з їх обґрунтованістю.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
49. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
50. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження у зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 07.06.2022 у справі № 903/142/21, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник, що виключає закриття касаційного провадження у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
51. У свою чергу інша зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим колегія суддів на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
52. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову, як наслідок, оскаржувану постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
53. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
54. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
55. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, та зважаючи на те, що висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову повністю відповідає положенням статей 86, 236, 269, 282 ГПК України, а наведені відповідачем доводи та підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваної постанови.
Розподіл судових витрат
56. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "УКРНАФТА" у справі № 922/3108/25 у частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства "УКРНАФТА" у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення. 
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 у справі № 922/3108/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді  Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай