ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 року м. Львів	справа № 447/416/26	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивачка) звернулася до суду із вищевказаним адміністративним позовом до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (відповідач), в якому із урахуванням позовної заяви від 01 квітня 2026 року просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 65390559 від 23 січня 2026 року, винесену заступником начальника відділу Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Комарницькою Оленою Василівною (далі – також спірна/оскаржувана постанова).
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова про стягнення з неї виконавчого збору в сумі 17294,00 грн є незаконною та повинна бути скасована з таких підстав:
- рішення суду, яким позивачку зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має немайновий характер;
- виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми (майнового стягнення). Натомість за зобов`язаннями не чинити перешкод жодних сум стягнуто не було;
- постанову про відкриття виконавчого провадження позивачка отримала у травні 2021 року, рішення суду виконує, тому виконавчий збір не може бути стягнутий.
З огляду на вказане просить позов задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що стягувач у виконавчому провадженні № 65390559 – ОСОБА_2 тричі (23 листопада 2025 року, 14 грудня 2025 року та 06 січня 2026 року) не з`являвся згідно з вимогами державного виконавця для побачення з дитиною – донькою ОСОБА_3 , незважаючи на те, що боржник у цьому виконавчому провадженні – ОСОБА_4 та дитина були присутні у визначеному місці та в погоджений час. У зв`язку з цим 23 січня 2026 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та в цей же день, з огляду на приписи статті 27, частини третьої статті 40 цього ж Закону, виніс постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі двох мінімальних заробітних плат, що становить 17294,00 грн. Відповідач наголошує, що відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, якщо вона не була виконана раніше. Закон прямо вказує на необхідність стягнення виконавчого збору у разі повернення виконавчого документа стягувачу за вищевказаною статтею. Це є санкцією за те, що державний ресурс був задіяний. Пункт 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не входить до переліку підстав, які звільняють боржника від сплати виконавчого збору. Ситуація із завершенням виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» є специфічною. Хоча фактичного виконання не відбулося, проте закон вимагає стягнення виконавчого збору за сам факт відкриття примусового провадження та вчинення дій, навіть якщо вони не призвели до результату через поведінку стягувача. 
З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді Миколаївського районного суду Львівської області від 06 лютого 2026 року справу № 447/416/26 передано за підсудністю на розгляд Львівського окружного адміністративного суду.
Ухвалою судді від 16 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою судді від 07 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача всі докази, які слугували підставою для прийняття спірної постанови.
Ухвалою суду від 27 квітня 2026 року продовжено строк розгляду справи на двадцять днів. 
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
19 березня 2021 року Миколаївський районний суд Львівської області видав виконавчий лист № 447/2540/19 про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення способу участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини.
Стягувачем згідно з цим виконавчим листом є ОСОБА_2 , а боржником – ОСОБА_5 .
За заявою стягувача від 16 квітня 2021 року державний виконавець 12 травня 2021 року відкрив виконавче провадження № 65390559 з примусового виконання вищезгаданого виконавчого листа. Питання стягнення виконавчого збору з боржника цією постановою не вирішувалося.
26 травня 2021 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 65390559.
За заявою стягувача від 27 вересня 2023 року державний виконавець 29 вересня 2023 року виніс постанову про відновлення виконавчого провадження № 65390559.
23 січня 2026 року державний виконавець виніс постанову ВП № 65390559 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
23 січня 2026 року державний виконавець, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову ВП № 65390559 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17294,00 грн.
Не погоджуючись із указаною постановою про стягнення виконавчого збору, вважаючи, що така винесена відповідачем незаконно, позивачка звернулася з цим адміністративним позовом до суду.
Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності постанови відповідача від 23 січня 2026 року ВП № 65390559 про стягнення виконавчого збору. 
Оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». 
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Порядок виконання рішень немайнового характеру врегульований розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження», який містить статтю 64-1, що унормовує, зокрема виконання рішення про встановлення побачення з дитиною.
Отже, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною належить до виконання рішення немайнового характеру.
Відповідно до приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (крім спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот);
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» та Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Виконавчий збір не стягується, якщо інше не передбачено угодою про врегулювання спору (мировою угодою), укладеною між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, відповідно до якої виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню.
За наявності обставин, визначених абзацом першим цієї частини, виконавче провадження, відкрите на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у тому числі до дати укладення такої угоди, підлягає закінченню відповідно до пункту 19-1 частини першої статті 39 цього Закону.
Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 4 частини першої якої передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.
Наслідки повернення виконавчого документа визначені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», частиною третьою якої визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Аналіз наведених норм вказує, що за своєю правовою природою постанова про стягнення виконавчого збору є рішенням державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.
Підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про примусове виконання рішення немайнового характеру є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення.
Розмір виконавчого збору у разі примусового виконання рішення немайнового характеру, боржником за яким є фізична особа, становить дві мінімальні заробітні плати. 
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Такий обов`язок державного виконавця є імперативним.
У цій справі суд встановив, що виконавчий лист Миколаївського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року № 447/2540/19, який примусово виконувався у рамках виконавчого провадження № 65390559, не підпадає під вичерпний перелік виконавчих документів, за якими виконавчий збір не стягується, відповідно до частин п`ятої, дев`ятої, десятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказаний виконавчий документ повернутий стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає імперативний обов`язок державного виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу винести постанову про стягнення виконавчого збору, якщо його не було стягнуто.
У рамках виконавчого провадження № 65390559 державний виконавець вчиняв дії з фактичного виконання рішення, про що свідчать винесені (складені) ним: вимога виконавця від 21 листопада 2025 року № 26.14-28/36065, акт державного виконавця від 23 листопада 2025 року; вимога виконавця від 05 грудня 2025 року № 26.14-28/38061; акт державного виконавця від 14 грудня 2025 року; постанова від 06 січня 2026 року ВП № 65390559 про визначення місця побачення стягувача з дитиною; акт державного виконавця від 11 січня 2026 року.
Доводи позивачки про те, що рішення, яке виконується має немайновий характер, і під час його виконання жодних сум стягнуто не було, а тому підстав для стягнення виконавчого збору немає, суд оцінює критично, оскільки виконавчий збір стягується як за примусове виконання рішення майнового, так і немайнового характеру, що прямо передбачено статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас розмір виконавчого збору за примусове виконання рішення немайнового характеру, боржником за яким є фізична особа, є фіксованим та становить дві мінімальні заробітні плати. 
Доводи позивачки про те, що рішення суду вона виконує, тому виконавчий збір не може бути стягнутий, суд відхиляє, позаяк у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення немайнового характеру розмір й підстави стягнення виконавчого збору не залежать від повного або часткового виконання виконавчого документа. Виконавчий збір у цьому разі має фіксований розмір і стягується з боржника. Такої позиції дотримується Верховний Суд, приміром, у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/31541/20 та від 17 квітня 2024 року у справі № 420/6811/23.
Отже, суд резюмує, що виконавчий лист Миколаївського районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року № 447/2540/19 не підпадає під вичерпний перелік виконавчих документів, за якими виконавчий збір не стягується, відповідно до частин п`ятої, дев`ятої, десятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», а оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу та визначена державним виконавцем сума виконавчого збору 17294,00 грн відповідає двом мінімальним розмірам заробітної плати.
Ураховуючи наведене, державний виконавець правомірно, з дотриманням підстав та строку, визначених частиною третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виніс спірну постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору в розмірі двох мінімальних заробітних плат, який відповідає приписам частини третьої статті 27 цього Закону.
За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд констатує, що оскаржувана постанова відповідача про стягнення виконавчого збору відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, а тому відсутні підстави для визнання її протиправною та скасування.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.
Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Шептицького, 9, м. Миколаїв, Стрийський район, Львівська область, 81600, код ЄДРПОУ 35048088) про визнання протиправною та скасування постанови – відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повне рішення складено 15 травня 2026 року. 

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна