Номер провадження: 11-кп/813/1767/26
Справа № 509/6193/25 
Головуючий у першій інстанції  ОСОБА_1  
Доповідач         ОСОБА_2 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 , 
обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 04.02.2026 у к/п № 12025162250000791 від 30.09.2025 відносно: 
ОСОБА_7 , який народився  ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Завалля Гайворонського р-ну Кіровоградської обл., громадянина України, працюючого на посаді завідувача кормовим двором ТОВ СТОВ "Агрофірма Петродолинське", з середньою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою:     АДРЕСА_1 , фактично проживаючого:     АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 299 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 299 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробовуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України.
Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської обл. від 03.10.2025 скасовано.
Вирішено питання про долю речових доказів, а саме:
- рушницю ИЖ-К №Н97380 16-го калібру та 1 гільза з маркуванням «-16/70- ТАХО» патріот 31 г, яку упаковано до прозорого полімерного пакету, який опломбовано пломбою синього кольору № 7628039, та зберігається у камері схову речових доказів Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській обл. - знищити;
- ветеринарну довідку, яку отримано 04.10.2025 від ветеринарної клініки "Дальник", де зазначено клінічний діагноз собаки, яку було доставлено до клініки 30.09.2025, що зберігається в матеріалах кримінального провадження, - зберігати при матеріалах кримінального провадження;
- рентгенівський знімок, який упаковано до сейфпакету №PSP3227563, шість металевих фрагментів у зіп-пакеті, які упаковано до полімерного сейфпакету №NPU5075262, полімерний мішок білого кольору, який упаковано до полімерного сейфпакету № INZ4023305, що зберігаються у камері схову речових доказів Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області - знищити;
- відео файли з назвами "відео 1", "відео 2", "відео 3", на яких зображено, як на присадибній ділянці лежить собака та скавчить та містяться на оптичному диску, відео файли з назвами "0000000_00000020250930160123_0008", "0000000_00000020250930165533_0010", які 06.10.2025 долучено до матеріалів кримінального провадження у відповідь на запит та містяться на оптичному диску - зберігати при матеріалах кримінального провадження;
- собаку по кличці "Рижик", рудого забарвлення, яку вилучено з ветеринарної клініки "Дальник" із вогнепальними пораненнями тіла, яку передано на відповідальне зберігання ОСОБА_10 - вважати повернутою потерпілому ОСОБА_10 .
Вирішено питання щодо процесуальних витрат. 
Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що 30.09.2025 він перебував за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де приблизно о 14 год., з вікна будинку побачив на території свого домоволодіння собаку рудого забарвлення.
В цей момент у обвинуваченого ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на жорстоке поводження з твариною, що відноситься до хребетних.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на жорстоке поводження з твариною, що відноситься до хребетних, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, діючи умисно, протиправно, грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи щодо поводження з тваринами, в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», обвинувачений ОСОБА_11 взяв на веранді будинку гладкоствольну рушницю, зарядив в неї один патрон та вийшов у двір, де перебувала собака по кличці «Рижик» рудого забарвлення, яка належить ОСОБА_10 . Після чого здійснив один постріл з гладкоствольної рушниці у напрямку собаки в ділянку її тіла, що завдало їй фізичного болю та спричинило тілесні ушкодження, несумісні з життям.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 зазначає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначення покарання та вирішення питання про долю речових доказів, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме: 
- суд 1-ої інстанції залишив поза увагою приписи ч. 3 ст. 61 КК України та призначив обвинуваченому ОСОБА_7 , який на момент вчинення кримінального правопорушення і на момент ухвалення судового рішення, відповідно до ст. 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» досяг пенсійного віку (66 років), покарання у виді обмеження волі; 
- суд 1-ої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 368, 374 та п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, у резолютивній частині вироку вирішив знищити речовий доказ рентгенівський знімок, в той час як цей доказ належить зберігати у матеріалах кримінального провадження протягом усього часу його зберігання; також суд вирішив знищити речовий доказ рушницю ИЖ-К №Н97380 16-го калібру, не зважаючи на те, що цей речовий доказ є знаряддям вчиненого злочину, тим самим не застосував закон про спеціальну конфіскацію знаряддя вчинення злочину.
За таких обставин, прокурор ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та в частині вирішення питання про долю речових доказів, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 299 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України.
На підставі п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України речовий доказ, а саме: рентгенівський знімок - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу його зберігання.
Відповідно до ст.ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави речовий доказ, а саме: рушницю ИЖ-К №Н97380 16-го калібру. В іншій частині вирок залишити без змін.
Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце його проведення, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.
Враховуючи неявку потерпілого ОСОБА_10 , керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності потерпілого.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 та просила її задовольнити, при цьому захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 не заперечували проти її задоволення.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги. 
Згідно із приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що його дії правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 299 КК України як жорстоке поводження з тваринами, що належать до хребетних, яке призвело до тілесних ушкоджень.
Водночас, апеляційний суд вважає, що посилання прокурора на допущення судом 1-ої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: застосування закону, який не підлягає застосування, заслуговують на увагу з огляду на наступні обставини. 
Приписами ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного, який раніше не судимий.
Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшують покарання обвинуваченого, суд 1-ої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які обтяжують покарання судом встановлено не було.
З урахування вказаних вище обставин, місцевий суд прийшов до висновку про те, що покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 299 КК України, у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним інших кримінальних правопорушень.
Однак, апеляційний суд зауважує, що у відповідності до ст. 61 КК України покарання у виді обмеження волі не застосовується зокрема до осіб, які досягли пенсійного віку.
Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначається, крім іншого, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
За загальними правилами, визначеними ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Аналізуючи вказані норми, колегія суддів наголошує на тому, що кримінальний закон не пов`язує призначення покарання з оформленням та отриманням певного виду пенсії, натомість пов`язує з досягненням особою пенсійного віку, яким слід вважати 60 років.
Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією суду касаційної інстанції, яка викладена у постанові Другої судової палати ККС у складі ВС від 24.01.2023 по справі № 723/4583/21 (провадження № 51-2846км22).
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 101), при цьому вирок судом 1-ої інстанції ухвалено 04.02.2026, тобто на момент винесення оскаржуваного вироку та на час його перегляду в апеляційному порядку ОСОБА_7 досяг пенсійного віку - 66 років.
Однак, зазначена обставина судом 1-ої інстанції врахована не була та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано покарання, яке в силу ст. 61 КК України не може бути призначено.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та констатує, що судом 1-ої інстанції було допущене неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування оскаржуваного вироку. 
Вирішуючи питання про призначення покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 299 КК України апеляційний суд приходить до таких висновків.
У постанові Першої судової палати ККС у складі ВС від 15.08.2023 по справі №295/424/21 зазначено, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий,наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання. 
Водночас, колегія суддів зауважує, що норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Отже, апеляційний суд, з урахуванням особи обвинуваченого та альтернативи видів покарань, передбачених ч. 1 ст. 299 КК України, приходить до висновку про те, що покарання за вчинення цього злочину у виді позбавлення волі буде достатнім для виправлення обвинуваченого та відповідатиме принципам індивідуалізації та справедливості покарання.
Втім, на переконання колегії суддів, встановлені в ході апеляційного розгляду обставини в своїй сукупності зменшують ступінь небезпечності обвинуваченого ОСОБА_7 для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Щодо доводів прокурора про незаконність судового рішення в частині вирішення питання про долю речових доказів, то такі заслуговують на увагу з огляду на наступні обставини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Положеннями ч. 9 ст. 100 КПК України передбачено, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю) (п. 1).
Згідно із ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад 3 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само ряду кримінальних правопорушень, передбачених у цій статті.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України визначено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Так, знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення характеризуються як речі матеріального світу, що були використані для вчинення кримінального правопорушення.
При цьому знаряддя вчинення злочину безпосередньо використовується для завдання шкоди об`єктові кримінально-правового регулювання, а також для виконання об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, а засоби - для полегшення чи прискорення його вчинення або (та) для створення умов його вчинення.
Колегією суддів встановлено, що згідно фактичних обставин кримінального провадження, рушниця ИЖ-К №Н97380 16-го калібру, на яку ухвалою Біляївського районного суду Одеської обл. від 03.10.2025 накладено арешт, є безпосереднім знаряддям вчиненого злочину, була використана обвинуваченим для виконання об`єктивної сторони злочину, а тому згідно положень ст. 96-2 КК України така підлягає спеціальній конфіскації.
Однак, зазначені обставини суд 1-ої інстанції не врахував та вирішуючи питання щодо долі речового доказу в резолютивній частині вироку помилково зазначив про знищення вказаного речового доказу, незважаючи на положення ст. 96-2 КК України.
Таким чином, суд 1-ої інстанції повною мірою не проаналізував положень ст. 96-2 КК України, ст. 100 КПК України щодо знарядь вчинення кримінального правопорушення.
За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами прокурора та вважає, що в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував свого рішення (ст. 374 КПК України), чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Окрім того, з матеріалів зазначеного к/п вбачається, що постановою слідчого від 15.10.2025 рентгенівський знімок визнано речовим доказом, що зберігаються у камері схову речових доказів Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, та який місцевий суд у резолютивній частині вироку вирішив знищити. 
Натомість відповідно до п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
При цьому зазначена правова норма застосовується не лише до оригінальних документів, а й до підроблених документів, які визнані речовими доказами, що ґрунтується на нормах чинного кримінального процесуального закону.
В цьому контексті суд апеляційної інстанції враховує правові позиції, які викладені в постановах ККС у складі ВС від 14.02.2019 у справі № 761/14998/17, від 06.10.2025 у справі № 462/1067/25 та від 22.10.2025 у справі № 451/220/25.
Однак, зазначені обставини місцевий суд не врахував та вирішуючи питання про долю речового доказу відповідно до положень ст. 100 КПК України, в резолютивній частині вироку помилково зазначив про знищення такого речового доказу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та констатує, що судом 1-ої інстанції було істотно порушено вимоги кримінально процесуального закону та допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Згідно із п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Приписами п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 , скасування вироку суду 1-ої інстанції, в частині призначеного покарання та вирішення питання про долю речових доказів і ухвалення нового вироку в цій частині.
Керуючись ст.ст. 24, 100, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 – задовольнити.
Вирок Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 04.02.2026, яким  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 299 КК України - скасувати, в частині призначеного покарання та вирішення питання про долю речових доказів.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким  ОСОБА_7  призначити покарання за ч. 1 ст. 299 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити  ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку в 1 (один) рік.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покласти на  ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України речовий доказ, а саме: рентгенівський знімок - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу його зберігання.
Відповідно до ст.ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави речовий доказ, а саме: рушницю ИЖ-К №Н97380 16-го калібру.
В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції - залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати його копію в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4