ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 р. 	Справа № 480/2436/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 27.04.26 по справі № 480/2436/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – ГУ ПФУ в м. Києві, перший відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі за текстом – ГУ ПФУ в Сумській області, відповідач), у якому просила суд:
- визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити вказаний строк;
- визнати протиправним та скасувати в повному обсязі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19.04.2024 № о/р НОМЕР_1 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи на державній службі ОСОБА_1 періоди її служби в Збройних Силах України з 05.08.1991 по 01.07.1998 та призначити їй пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу» з дня її звернення, тобто з 13.03.2024, виплативши ОСОБА_1 утворену заборгованість за вказаний період, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 19.04.2024 № о/р НОМЕР_1 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII), як такого, що прийнято внаслідок не зарахування до стажу роботи позивача на державній службі періодів проходження нею військової служби, що було б достатнім для призначення ОСОБА_1 пенсії державного службовця.
В обґрунтування поважності причин пропуску шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, послалась на обставини тривалого стаціонарного та амбулаторного лікування у період з 21 червня 2024 року 01 грудня 2025 року, що унеможливило своєчасну реалізацію права на оскарження протиправного рішення відповідача у судовому порядку.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 у справі №480/2436/26 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишено без руху.
Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 7 днів з дня отримання копії ухвали.
Роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали у встановлений строк, позовна заява буде повернута позивачу.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали від 15.04.2026 позивачем 22.04.2026 подано до Сумського окружного адміністративного суду заяву про усунення недоліків позовної заяви та поновлення процесуальних строків, в якій зазначено, що перебування позивача у лікарні, як на стаціонарі так і амбулаторно, а також проходження нею реабілітації у період з квітня 2024 року по 07.04.2026 не давало їй об`єктивної можливості скористатись мережею інтернет для написання позову чи вивчення нормативної бази, що позбавило можливості оскаржити рішення першого відповідача в адміністративному порядку своєчасно.
Враховуючи викладене, просила суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, поновити його та відкрити провадження по справі. 
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 у справі № 480/2436/26 у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії і додані до неї документи повернуто позивачу.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 року по справі № 480/2436/26 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, вдався до надмірного формалізму, не застосував індивідуальний підхід у вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду, зокрема щодо поставленого позивачу діагнозу, рекомендацій лікарів, обставин перебігу хвороби та її тривалості та усунувся від вирішення справи по суті, чим фактично позбавив позивача права на доступ до правосуддя.
Наполягала, що внаслідок хвороби та тривалого лікування з реабілітацією, позивач була позбавлена можливості своєчасно звернутись до суду з цим позовом як в електронному вигляді так і шляхом особистої його подачі до канцелярії суду.
Крім того, зауважила, що обставини постійного оголошення сигналу повітряної тривоги в м. Суми, ракетних та дронових ударів по об`єктах критичної інфраструктури, перебоїв з електроенергією також суттєво вплинули на можливість реалізації позивачем права звернення до суду з цим позовом, що не було враховано судом першої інстанції. 
З огляду на викладене, вважала оскаржувану ухвала суду передчасною та такою, що перешкоджає зверненню до суду за захистом прав позивача, що свідчить про наявність підстав для її скасування.
Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом – КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений частиною 2 статті 122 КАС України, оскільки оскаржуване рішення першого відповідача вона отримала у квітні 2024 року, однак до суду звернулась 08.04.2026, тобто через 2 роки.
При цьому, судом враховано, що позивачем подано виписки з лікувальних закладів, зі змісту яких вбачається, що позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні у період з 21.06.2024 по 28.06.2024, з 30.09.2024 по 14.10.2024, з 02.12.2024 по 16.12.2024 та з 25.11.2025 по 01.12.2025, проте, жодних інших доказів того, що позивач перебувала на лікуванні, реабілітації та наявність інших обставин, які б об`єктивно перешкоджали звернутись до суду (зокрема протягом 2025 року) до матеріалів справи не надано.
Враховуючи, що наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини визнані судом неповажними, судом застосовано до такої заяви наслідки, передбачені частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.
Частиною першої статті 118 КАС України регламентовано, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок незгоди позивача з рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 19.04.2024 № о/р НОМЕР_1 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону № 889-VIII через зарахування до стажу її роботи на державній службі періодів проходження нею військової служби. 
Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що право на оскарження рішень пенсійного органу не є абсолютним і його захист може бути обмеженим строком звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, встановленим процесуальним законом.
Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, оскільки реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
Так, відповідно до частин першої, другої та третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини другої якої, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відтак, на думку колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв закріплено Законом № 1058-IV (зокрема, статті 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).
Так, згідно із статтями 42, 44, 45 Закону № 1058-IV призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом ПФУ за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.
Зокрема, згідно із пунктом 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (пункт 4.9 вказаного Порядку № 22-1).
Так, позивач з адміністративним позовом, що розглядається та стосується призначення пенсії, звернулася до суду 08.04.2026 та заявила вимоги про скасування рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 19.04.2024 № о/р 183450017604 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону № 889-VIII.
За твердженнями позивача, спірне рішення першого відповідача вона отримала у квітні 2024 року (без зазначення конкретної дати), отже, строк звернення до суду з цим позовом сплив у жовтні 2024 року, однак, до суду з цим позовом, ОСОБА_1 звернулася лише 08.04.2026 за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», тобто з пропуском встановленого частиною 2 статті 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду.
Надаючи оцінку доводам позивача про тривале лікування та перебування на реабілітації протягом періоду з квітня 2024 року по квітень 2026 року, колегія суддів зазначає наступне.
Так, до матеріалів справи позивач надала виписку з медичної карти стаціонарного хворого, видану КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня», відповідно до якої позивач перебувала на стаціонарному лікуванні з 21.06.2024 по 28.06.2024.
Крім того, позивачем долучено виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня», за змістом якої позивач знаходилась у стаціонарі вказаного закладу з 02.12.2024 по 16.12.2024.
Також, позивач перебувала у стаціонарі КНП «Клінічна лікарня Святого Пантелеймона» Сумської міської ради з 25.11.2025 по 01.12.2025, що підтверджується відповідною випискою № 11448 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого).
Доказів перебування позивача на стаціонарному лікуванні у періоди з квітня 2024 року по 20.06.2024, з 29.06.2024 по 01.12.2024, з 17.12.2024 по 24.11.2025 та з 02.12.2025 по 08.04.2026 (день звернення до суду) матеріали справи не містять.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання позивача на перебування на амбулаторному лікуванні, з огляду на те, що відповідно до роз`яснення Національної служби здоров`я України від 20.03.2021 амбулаторна спеціалізована медична допомога - це допомога, яку пацієнт отримує без госпіталізації до лікарні. Це консультації від таких лікарів як, наприклад, хірург, офтальмолог, травматолог, ЛОР, а також проведення ними лікувальних процедур, або малих хірургічних втручань, досліджень та обстежень. Всі ці послуги пацієнт отримує або в амбулаторно-поліклінічних умовах, або на умовах денного стаціонару.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 560/3070/19, амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома.
Разом з цим, жодних доказів на підтвердження перебування позивача на амбулаторному лікуванні у періоди з квітня 2024 року по 20.06.2024, з 29.06.2024 по 01.12.2024, з 17.12.2024 по 24.11.2025 та з 02.12.2025 по 08.04.2026 (день звернення до суду) матеріали справи не містять, що унеможливлює визнання вказаних обставин як поважних причин пропуску строку звернення до суду.
Посилання позивача на повітряні тривоги, обстріли та обмеження подачі електроенергії колегія суддів вважає необґрунтованими, через те, що наведене не свідчить беззаперечно про наявність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки позивач не надав суду доказів того, що такі обставини існували безперервно (зокрема у періоди з квітня 2024 року по 20.06.2024, з 29.06.2024 по 01.12.2024, з 17.12.2024 по 24.11.2025 та з 02.12.2025 по 08.04.2026).
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на обставини отримання 08.01.2026 листа від ГУ ПФУ в Сумській області про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не за Законом № 889-VIII, не спростовують факт отримання позивачем рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 19.04.2024 № о/р 183450017604 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону № 889-VIII у квітні 2024 року, що нею не заперечується та вказується особисто.
Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавила себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, а нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом “Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt”, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
За вищенаведених обставин, оскільки ОСОБА_1 пропущено встановлений абзацом другим частини другої статті 122 КАС України строк звернення до суду з вищевказаними позовними вимогами, не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до позовної заяви ОСОБА_1 положень частини 2 статті 123 КАС України та відповідно повернення такої позовної заяви за вище визначений період.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 по справі № 480/2436/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко