ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1174/26
03 червня 2026 року	м.Тернопіль	

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення командування військової частини НОМЕР_1 , оформлене відповіддю №10/28/10/1 від 06.02.2026 про відмову у звільненні з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є військовослужбовцем і проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про його звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, а саме: через такі сімейні обставини - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. 
Командування військової частини НОМЕР_1 відповіддю №10/28/10/1 від 06.02.2026 відмовило у звільненні ОСОБА_1 , мотивуючи тим, що підстав для звільнення немає відповідно до ст. 268 СК України: вітчим зобов`язаний утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Ухвалою від 09.03.2026 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. Позивач усунув недоліків позовної заяви вчасно та повністю.
Ухвалою суду від 24.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Запропоновано відповідачу надати до суду відзив на позов.
Відповідач відзиву на позов у встановлений строк не подав. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 КАС України).
До суду надійшли пояснення від тертьої особи на підтримку позовних вимог.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.
Як слідує із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 30.01.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що 30.01.2024 складено відповідний актовий запис №06, прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
Як слідує з рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16.11.2022 у справі №596/886/22 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. У шлюбі народилися діти: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 27.05.2019), син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 17.05.2018) та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 17.05.2018).
Гусятинським районним судом Тернопільської області у справі №596/362/22 24.06.2022 прийнято рішення, яким зобов`язано стягувати з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19 квітня 2022 року до досягнення повноліття.
08.07.2022 старшим виконавцем Гусятинського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Гусятинського районного суду Тернопільської області по справі №596/362/22 від 24.06.2022 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19 квітня 2022 року до досягнення повноліття.
Як слідує з інформації з Єдиного реєстру боржників від 30.12.2025 ОСОБА_5 є боржником по категорії стягнення – стягнення аліментів.
З матеріалів справи встановлено, що згідно розрахунку заборгованості станом на 23.12.2025 зі сплати аліментів боржником ОСОБА_5 у графі «сплачено боржником/стягнуто виконавцем» за період з серпня 2022 по листопад 2025 років наявна інформація про сплату певної частини суми аліментів.
ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що визнається сторонами.
06.02.2026 позивачем складено рапорт до військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років.
Листом від 06.02.2026 № 10/28/2/1-1669-2026 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що командуванням військової частини НОМЕР_1 розглянуто його рапорт про звільнення з військової служби. Зазначено, що відповідно ст. 268 СК України вітчим зобов`язаний утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин же можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати-матеріальну допомогу. Враховуючи вище викладене підстави для звільнення з військової служби відсутні.
Вважаючи відмову у звільненні з військової служби протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся з позовом до суду про зобов`язання відповідача звільнити його з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
При вирішенні цього публічно-правового спору суд враховує такі релевантні джерела права.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено та на момент розгляду справи триває.
За приписами п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Види військової служби визначені в ч. 6 ст. 2 Закону № 2232-XII, зокрема: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 14 ст. 2 цього Закону).
Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:
2) під час дії воєнного стану:
г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Отже до предмета доказування в цій справі належить, зокрема, факт перебування на утриманні у позивача трьох і більше дітей віком до 18 років, відсутність заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Приписами ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення, в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно із абз. 2 п. 12 Положення право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
За приписами п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: 2) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі - Інструкція №170, в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Абзацом 2 п. 14.10 Інструкції №170 визначено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Зокрема, відповідно до підпункту 13 пункту 5 Додатку 19 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
13) у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану):
копія свідоцтва про народження кожної дитини із зазначенням батьківства (материнства) військовослужбовця та / або рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовослужбовця (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовослужбовця виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності);
один з таких документів: копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше), або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копія рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копію письмового договору між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні, або копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та копії документів, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (копія свідоцтва про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин; копія рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; копія висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; копія рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька);
інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовослужбовця за категорією стягнення (характером зобов`язання) "стягнення аліментів" з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби та їх реєстрації в установленому порядку.
За доводами позовної заяви, 06.02.2026 позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, з долученням належних документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби.
Як встановлено судом, відповідач відмовив в задоволенні рапорту позивача з підстав того, що відповідно ст. 268 СК України вітчим зобов`язаний утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин же можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати-матеріальну допомогу.
Перевіряючи обґрунтованість спірної відмови відповідача у звільненні з військової служби, суд зазначає таке.
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16.11.2022.
Гусятинський районний суд Тернопільської області по справі №596/362/22 від 24.06.2022 прийняв рішення, яким зобов`язано стягувати з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19 квітня 2022 року до досягнення повноліття.
08.07.2022 старшим виконавцем Гусятинського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Гусятинського районного суду Тернопільської області по справі №596/362/22 від 24.06.2022 стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19 квітня 2022 року до досягнення повноліття.
Як слідує з інформації з Єдиного реєстру боржників від 30.12.2025 ОСОБА_5 є боржником по категорії стягнення – стягнення аліментів.
З матеріалів справи встановлено, що згідно розрахунку заборгованості станом на 23.12.2025 зі сплати аліментів боржником ОСОБА_5 у графі «сплачено боржником/стягнуто виконавцем» за період з серпня 2022 по листопад 2025 наявна інформація про сплату суми аліментів, зокрема з лютого по листопад 2025 року щомісяця стягнуто по 4500 грн, з жовтня 2024 року по січень 2025 року - по 4000 грн щомісяця, наявні інші виплати щомісяця серпня 2022 по вересень 2024 року.
За встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач при зверненні з рапортом про звільнення з військової служби не надав необхідних документів, визначених Інструкцією № 170, на підтвердження факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Крім цього, суд вважає необхідним проаналізувати інші надані позивачем до позовної заяви докази в контексті підтвердження наявності у позивача права на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За обставинами справи, позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 і та проживає спільно з дітьми ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та спільно ведуть господарство, позивач піклується про дітей, їх вихованням, на підтвердження чого додає:
- акт обстеження від 21.11.2025 Зеленівського старостинського округу Гримайлівської селищної ради, з якого слідує підтвердження факту спільного проживання позивача з дружиною та дітьми; 
- акт обстеження від 23.02.2026 Зеленівського старостинського округу Гримайлівської селищної ради, з якого слідує підтвердження факту спільного проживання позивача з дружиною та дітьми; 
- довідку Зеленівської гімназії від 16.02.2026 №01-11/06 про участь ОСОБА_1 у шкільному житті дитини ОСОБА_6 .
Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістом ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Згідно з частиною першою статті 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
В силу положень частини першої статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Передусім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенню один до одного.
Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та не одружений з їхньою матір`ю. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо, та для цього не обов`язковим є оформлення утримання у формі сплати аліментів.
При цьому, з ч. 1 ст. 268 СК України слідує, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка (падчерку) за сукупності таких умов: пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом; пасинок (падчерка) не має родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку (падчерці) утримання; вітчим має можливість надавати матеріальну допомогу. Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.
З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.12.2023 в справі №160/11228/23, від 03.10.2024 в справі №160/17962/23.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
З урахуванням наведеного правового регулювання, суд зазначає, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 , позивач має право на участь у вихованні її дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо його утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в дитини немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Як вже зазначав суд, для підтвердження факту перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей та звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивачу слід дотриматися вимог законодавства щодо надання всіх підтверджуючих документів, визначених в Інструкції № 170.
Суд констатує, що в матеріалах судової справи відсутні належні докази перебування на утриманні позивача дітей його дружини.
Водночас, дослідженими доказами не підтверджується, що батько дітей, позбавлений батьківських прав чи ухиляється від обов`язку їх утримувати. 
Ба більше, з матеріалів справи встановлено, що згідно розрахунку заборгованості станом на 23.12.2025 зі сплати аліментів боржником ОСОБА_5 у графі «сплачено боржником/стягнуто виконавцем» за період з серпня 2022 по листопад 2025 наявна інформація про сплату суми аліментів, зокрема з лютого по листопад 2025 року щомісяця стягнуто по 4500 грн, з жовтня 2024 року по січень 2025 року - по 4000 грн щомісяця, наявні інші виплати щомісяця серпня 2022 по вересень 2024 року. (а.с. 69-71)
Також матеріалами справи не підтверджується відсутність у неповнолітніх дітей родичів першої та другої лінії кровного споріднення або що ці особи не можуть надавати дитині утримання.
Підсумовуючи наведене у сукупності, враховуючи встановлені судом фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин, суд доходить висновку, що ні під час звернення з рапортом до відповідача про звільнення з військової служби, ні під час судового розгляду справи позивач не підтвердив належними й допустимими доказами факту перебування на утриманні у нього трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінивши основні вагомі аргументи учасників справи, суд доходить висновку, що відповідач правомірно відмовив в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку із ненаданням доказів на підтвердження сімейних обставин відповідно до абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Наведені позивачем доводи не спростовують правомірності оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень та не дають суду підстав для застосування заходів судового захисту.
Позовна вимога про зобов`язання командування військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною відмови у звільненні, тому також не підлягає задоволенню.
Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Враховуючи результати судового розгляду справи, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України не розподіляються.
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 03 червня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ); 
відповідач:
- Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ); 
третя особа:
- ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) .

Головуючий суддя Грицюк Р.П.