П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/11021/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Димерлія О.О.,
суддів Шляхтицького О.І., Вербицької Н.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 року у справі №420/11021/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРК СІДЗ» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення щодо коригування митної вартості товарів
У С Т А Н О В И В:
14 квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СПАРК СІДЗ» (далі – позивач, Товариство) звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просило:
- визнати протиправними та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів від 15.01.2025 року №UА500500/2025/000018/1.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що визначення відповідачем митної вартості товару, який ввозився на митну територію України, за резервним методом відповідно до положень статті 64 Митного кодексу України на підставі інформації, наявної у митного органу, а не за основним (за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються), як здійснено Товариством, суперечить вимогам Митного кодексу України. 
Як стверджував позивач, декларантом надано до митного органу всі необхідні документи для ідентифікації товару, що ввозився, та в підтвердження заявленої ним митної вартості останнього. За таких обставин, на переконання Товариства, оскаржуване рішення митного органу про коригування митної вартості товару є протиправним та підлягає скасуванню.
За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 03 листопада 2025 року прийнято судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРК СІДЗ» задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів від 15.01.2025 року №UА500500/2025/000018/1.
Присуджено до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРК СІДЗ» судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 17411 грн. 70 коп.
Приймаючи означене судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем подано належні та допустимі докази в підтвердження правильності обраного методу визначення митної вартості товару та числових значень останньої, та як наслідок, відсутність у митного органу підстав для застосування при митному оформленні імпортованого Товариством товару іншого (резервного) методу.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Одеською митницею (далі – скаржник, митний орган) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги скаржник обґрунтовує тим, що за результатами проведеної перевірки документів, які надані Товариством до митного органу разом з митною декларацією, відповідачем правомірно скориговано митну вартість товарів за резервним методом у зв`язку із не підтвердженням позивачем правильності визначення митної вартості імпортованого товару за ціною договору (контракту).
Окрім цього, скаржник вказує про безпідставність присудження судом до стягнення з митного органу витрат на оплату послуг адвоката, оскільки такий розмір є не співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Як установлено судом першої інстанції та з`ясовано судовою колегією, між Товариством з обмеженою відповідальністю «СПАРК СІДЗ» (далі - покупець) та компанією «HAIFA NEGEV TECHNOLOGIES LTD» (Ізраїль) (далі - продавець) укладено контракт №01/2024 від 06.11.2024 року, відповідно до умов якого продавець зобов`язаний передати у власність покупця товари (які відповідають замовленню на поставку), а покупець прийняти та здійснити оплату товарів, на умовах даного контракту. Компанією «HAIFA NEGEV TECHNOLOGIES LTD» є товаровиробником і товаровідправником товарів, які відвантажуються згідно до замовлень на поставку. (а.с.23-32)
Відповідно до умов даного контракту, ціна, кількість та номенклатура товарів, вказані сторонами у відповідності до замовлення на поставку, яка є невід`ємною частиною даного контракту, та належним чином прийнята продавцем. Прийняття замовлення покупця підтверджується проформою інвойс, яку виставляє продавець. (п. 1.3 Контракту)
Згідно до приписів п. 3.1 контракту поставка товару виконується на умовах CIF Одеса, або FOB Хайфа згідно до Інкотермс-2010, відповідно до термінів та умов даного контракту. У випадку конфлікту між INCOTERMS 2010 та термінами і умовами даного контракту, положення даного контракту переважають. Товар підлягає ввезенню на митну територію України.
На виконання контракту від 06.11.2024 року №01/2024 в Україну до морського торгового порту Чорноморськ на адресу ТОВ «СПАРК СІДЗ» надійшов вантаж добрив мінеральних з вмістом трьох поживних елементів: азоту, фосфору, калію MULTI-NPK (20-20-20) масою брутто 73 368 кг/ нетто 70 000 кг.
Для проведення митного оформлення товару, поставленого на виконання умов контракту №01/2024 від 06.11.2024 року, декларантом подано до Одеської митниці митну декларацію.
Згідно до відомостей графи 42, 43 митної декларації декларантом зазначено метод визначення митної вартості « 1 - основний» – за ціною договору у розмірі 90720 доларів США. Умови поставки (графа 20 митної декларації) – CIF Chornomorsk.
При поданні митної декларації декларантом надано митному органу наступні документи:
- пакувальний лист (Packing list) Б/Н від 03.12.2024 року; 
- рахунок-проформа (Proforma invoice) № 20024111 від 05.11.2024 року; 
- рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) № 9120032804 від 03.12.2024 року; 
- коносамент (Bill of lading) № 247514378 від 09.12.2024 року; 
- автотранспортна накладна (Road consignment note) № 116001 від 13.01.2025 року; 
- автотранспортна накладна (Road consignment note) № 116005 від 13.01.2025 року; 
- автотранспортна накладна (Road consignment note) № 116006 від 13.01.2025 року; 
- сертифікат про походження товару (Certificate of origin) № IMA-24-800377 від 03.12.2024 року;
- сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 (Movement certificate EUR. 1) № ILC2/1043357 від 04.12.2024 року; 
- банківський платіжний документ, що стосується товару № 59 від 07.11.2024 року; 
- страховий поліс № 04/IS/4611 від 03.12.2024 року; 
- зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, та подання якого для митного оформлення не супроводжується поданням пов`язаних з ним посередницьких (зовнішньоекономічних та/або внутрішніх) договорів № 01/2024 від 06.11.2024 року; 
- інші некласифіковані документи (вагові довідки) від 14.01.2025 року;
- копія митної декларації країни відправлення № 24023664137670 V2.0 від 04.12.2024 року.
За наслідками дослідження документів, які подані декларантом для здійснення митного оформлення товару, Одеською митницею повідомлено декларанта про те, що подані документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості та не містять всіх відомостей в підтвердження числових значень складових митної вартості товарів. 
У зв`язку із зазначеним, відповідно до частини 3 статті 53 Митного кодексу України, декларанта зобов`язано надати (за наявності) додаткові документи. Додатково повідомлено про те, що декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у нього документи для підтвердження заявленою ним митної вартості товарів.
На повідомлення митного органу декларантом надіслано лист, у якому вказано про те, що всі наявні в нього документи, необхідні для підтвердження митної вартості товару, надано до митного органу. Додатково подано: повторно відправлено зовнішньоекономічний договір (контракт) від 06.11.2024 року № 01/2024, рахунок-фактура (інвойс) від 03.12.2024 року № 9120032804, а також «сторінка з каталогу» від 14.01.2025 року та фото пломб відправника від 14.01.2025 року.
15.01.2025 року Одеською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UА500500/2025/000018/1. (а.с.15-16)
У вказаному рішенні про коригування митної вартості товарів відповідачем зазначено про те, що надані декларантом додаткові документи не підтверджують об`єктивно та достовірно заявлену митну вартість, і не спростовують вимогу митного органу щодо їх запиту. 
Так, у графі 33 рішення про коригування митної вартості товарів митним органом зазначено обставини прийняття спірного рішення, а саме:
1) У поданому до митного оформлення зовнішньо-економічному контракті від 06.11.2024 року №01/2024 відсутній перший аркуш(и) документу, документ створений у редакторі та не містить підписів сторін договору, тобто даний правочин може вважатися таким, що укладений фіктивно та без подальшого наміру виконання прийнятих сторонами зобов`язань;
2) Наданий до митного оформлення сертифікат аналізів від 28.11.2024 року та картка безпеки від 23.09.2024 року не містять посилання на інвойс та зовнішньоекономічний контракт, що не дає можливості однозначно ідентифікувати партію; 
3) В поданому до митного оформленні інвойсі від 03.12.2024 року №9120032804 відсутня печатка експортера «HAIFA NEGEV TECHNOLOGIES LTD».; 
4) В поданій до митного оформлення копії митної декларації країни відправлення від 04.12.2024 року №24023664137670 V2.0 зазначені посилання на документи, що відмінні від тих, які подані до митного оформлення.
У відповідності із означеним вище рішенням, митну вартість товару, що імпортується, скориговано та визначено відповідачем із застосуванням резервного методу згідно до наявної у митному органі інформації. 
Як слідує зі змісту рішення про коригування митної вартості товару, враховуючи вимоги статті 64 Митного кодексу України, відповідачем використана наявна в митниці інформація щодо раніше визнаних/визначених митних вартостей товарів:
товар № 1 – 1,55 дол. США/кг нетто (МД від 22.05.2024 року №24UA50050001813U6), ніж заявлено декларантом 1,26 дол. США/кг нетто. 
Так, згідно із пунктами 23 та 24 частини першої статті 4 МК України:
митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; 
митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 Митного кодексу України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 Митного кодексу України).
Відповідно до статті 53 Митного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга статті 53 Митного кодексу України).
Як визначено у частині третій статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.
Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, які є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. 
Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що митну вартість імпортованого товару, яка вказана у митній декларації, декларантом визначено за основним методом за ціною договору у розмірі 90720 доларів США.
Апеляційним судом установлено, що відповідачем під час здійснення контролю правильності визначення декларантом позивачкою митної вартості імпортованого в Україну товару поставлено під сумнів правильність визначення його митної вартості.
Зі змісту приписів розділу ІІІ (Митна вартість товарів та методи її визначення) Митного кодексу України слідує, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при установлені належного до застосування методу визначення митної вартості товарів, а також установлені достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів.
Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей щодо заявленої митної вартості товару, а висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Як слідує з матеріалів справи, однією з підстав для коригування митної вартості, відповідачем в оскаржуваному рішенні зазначено про те, що у поданому до митного оформлення зовнішньо-економічному контракті від 06.11.2024 року №01/2024 відсутній перший аркуш (и) документу. При цьому, документ створений у редакторі та не містить підписів сторін договору, тобто даний правочин може вважатися таким, що укладений фіктивно та без подальшого наміру виконання прийнятих сторонами зобов`язань
Так, як установлено судовою колегією, 15.01.2025 року на вимогу митного органу Товариством надано належним чином завірену копію контракту, який містить реквізити такого документу, у тому числі підписи та печатки сторін.
Разом з цим, апеляційний суд зауважує, що митний орган не наділений повноваженнями визначати договір (контракт) фіктивним, недійним або нікчемним. Визнання правочину (договору) недійсним/фіктивним здійснюється виключно судом у цивільному або господарському судочинстві.
За таких обставин, посилання митного органу на вказану обставину в якості підстав для коригування митної вартості товару є необґрунтованим.
Що ж стосується доводів відповідача про те, що наданий до митного оформлення сертифікат аналізів від 28.11.2024 року та картка безпеки від 23.09.2024 року не містять посилання на інвойс та зовнішньоекономічний контракт, яке у свою чергу не дає митному органу можливості однозначно ідентифікувати партію.
Колегія суддів зауважує, що у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. Разом з цим, сертифікат аналізів та картка безпеки жодного відношення до процедури визначення митної вартості товару не мають, оскільки не містять інформації ні про ціну товару, ні про інші складові митної вартості. 
За своїм призначенням, сертифікат аналізу та картка безпеки, видані на поставлений товар, включають в себе перелік інформації, яка стосується ідентифікації виробника, безпечності товару і його компонентів. Тобто, сертифікат аналізів від 28.11.2024 року та картка безпеки від 23.09.2024 року має виключно інформаційний характер і зазначена в них інформація не може слугувати підставою для витребування додаткових документів.
При цьому, приписи статті 53 Митного кодексу України не визначають обов`язкове надання вказаних документів, оскільки такі не відносяться до документів, які підтверджують митну вартість товару.
Серед іншого, безпідставними є посилання митного органу, в якості підстав для коригування митної вартості товару, на те, що в поданому до митного оформленні рахунку-фактурі (інвойсу) (Commercial invoice) № 9120032804 від 03.12.2024 року відсутня печатка експортера «HAIFA NEGEV TECHNOLOGIES LTD».
Апеляційний суд зазначає, що митна вартість товару базується на комерційній пропозиції і не залежить від інших відомостей. Відсутність у рахунку-фактурі № 9120032804 від 03.12.2024 року печатки експортера, тобто компанії «HAIFA NEGEV TECHNOLOGIES LTD», не може слугувати підставою для коригування митної вартості товару, оскільки така обставина не викликає сумніви у достовірності заявленої ціни товару.
Так, під час митного оформлення товару до митного органу надано, серед іншого, банківський платіжний документ, що стосується оцінюваного товару № 59 від 07.11.2024 року, а також рахунок-проформа (Proforma invoice) № 20024111 від 05.11.2024 року.
Надані митному органу банківський та комерційний документи дозволяють митному органу провести однозначну ідентифікацію товару і жодних розбіжностей щодо ціни товару не містять. (а.с.35-36)
При цьому, надані позивачем документи кореспондуються між собою та містять чітку, недвозначну і зрозумілу інформацію про товар та його ціну, а отже у сукупності ті відомості, які підтверджують числові значення митної вартості (її складових), й не дають підстав для сумніву щодо повноти та правильності її визначення декларантом. У зв`язку з чим, коригування митної вартості з даної підстави є необґрунтованим.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду попередньої інстанції, що наявні в матеріалах справи документи містять достатньо інформації, яка дозволяє ідентифікувати приналежність цих документів до оспорюваної поставки товарів. 
Також, безпідставними є доводи митного органу про те, що експортна декларація країни відправлення містить розбіжності, оскільки відповідно до положень статті 53 Митного кодексу України надання такого документу не є обов`язковим.
При вирішенні даної справи апеляційний суд враховує висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 26.03.2019 року по справі №826/17973/14, у відповідності до яких: 
«Однієї лише вказівки на наявність розбіжностей та недоліків у поданих документах, без роз`яснення, в чому такі розбіжності полягають, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товару і чому без їх усунення заявлена митна вартість не може бути визнана, недостатньо для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості.».
Як з`ясовано колегією суддів, під час розгляду даної справи митний орган не підтвердив належними та допустимими доказами, а також аргументованими доводами, наявність у поданих позивачем документах недоліків, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена за цей товар.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з судом попередньої інстанції, що жодна із вказаних у рішенні про коригування митної вартості товарів підстав не відповідає випадкам, визначеним у частині шостій статті 54 МК України, які надають митному органу право здійснити коригування митної вартості товарів.
Разом з цим, судом першої інстанції належним чином надано оцінку наявним у матеріалах справи доказам та обґрунтовано відхилено доводи митного органу про наявність сумніву у заявленій позивачем митній вартості товару. 
Отже, правильність визначення Товариством митної вартості товару за ціною контракту, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не спростовані відповідачем.
Що ж стосується доводів скаржника про безпідставність присуджених судом першої інстанції до стягнення з митного органу на користь позивача витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 17411 грн. 70 коп., апеляційний суд вказує про таке.
Згідно із приписами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, ураховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу та їх обґрунтування представником Товариства наданий Договір про надання правничої допомоги № 02/25/40878213 від 13.02.2025 року, відповідно до умов п. 4 якого, сторони погодили гонорар та умови розрахунків. 
Так, згідно до підпункту 4.1.1 вказаного Договору за надання правничої допомоги з питань, що стосуються оскарження рішень митних органів про корегування митної вартості, розмір оплати послуг адвоката складає 10% від суми збільшення внаслідок коригування розміру митних платежів.
Як зазначив Верховний Суд в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
До того ж, як наголошено в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2022 року у справі № 340/9016/21, встановлення судом неспівмірності заявленого стороною розміру витрат на оплату послуг адвоката згідно до приписів частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою лише для зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу, проте не є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відтак, вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, мають бути враховані заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Як зазначено представником Одеської митниці, що розмір заявлених представником позивача витрат не обґрунтований пропорційно до предмета спору.
Судова колегія враховує, що предметом спору у справі №420/11021/25 є рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів від 15.01.2025 року №UА500500/2025/000018/1. 
Дана справа є типовою, відноситься до справ незначної складності, а тому не потребує значних зусиль та обсягу залученого часу з боку адвоката. При цьому, розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, без особистої участі представника.
Апеляційний суд зазначає, що надані представником позивача докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Дослідивши матеріали справи та клопотання щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи предмет та ціну позову, з огляду на незначну складність спору та невеликий обсяг доказів, судова колегія дійшла висновку, що співмірними витратами на послуги адвоката під час розгляду даної справи в суді першої інстанції є розмір 6000 грн.
На переконання колегії суддів саме такий розмір є співмірним відповідно до критеріїв, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписами статті 317 КАС України передбачено підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
З огляду на викладене вище, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, що призвело до порушення норм процесуального права, а відтак, згідно до ст. 315, 317 КАС України, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове відшкодування таких витрат.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Одеської митниці – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 року у справі №420/11021/25 скасувати в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Прийняти в цій частині у справі №420/11021/25 нове рішення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРК СІДЗ» витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 грн.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 року у справі №420/11021/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Н.В. Вербицька