ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року 

м. Київ

справа № 362/5608/24 
провадження № 61-14858св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач - російська федерація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього  ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до держави російської федерації, в якому просила: стягнути з відповідача на її користь 35 000,00 євро, що становить еквівалент у розмірі 1 580 159,00 грн, на відшкодування моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 35 000,00 євро, що становить еквівалент розмірі 1 580 159,00 грн, на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що до 24 лютого 2022 року вона разом зі своєю сім'єю проживали на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області. З початком збройної агресії російської федерації ситуації в селищі загострювалась, були постійні обстріли області з різних з боку російської федерації.

Вказувала, що заради збереження життя вони були вимушені ночувати в бомбосховищах.

Зазначала, що вона з сином вимушена була покинути свій дім та виїхати за межі України до Румунії. Але оскільки налагодити свій побут без знання мови було важко, вона повернулась до України.

Посилалась на те, що у зв'язку зі збройною агресією російської федерації проти України вона кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоюється за свою безпеку та безпеку своїх рідних. Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв'язки та погіршились відносини з оточуючими людьми, вона кожного дня вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.

Вказувала, що їх моральні страждання викликані постійними повітряними тривогами та необхідністю перебувати тривалий час в укритті, а також бомбардуванням об'єктів критичної інфраструктури.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у цьому випадку позивачі не зазнали фізичного болю та страждань у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 .

Стягнуто з держави російська федерація на користь  ОСОБА_1 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з держави російська федерація на користь  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції не врахував, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивачка зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя й безпеки.

При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд апеляційної інстанції врахував, що селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309. Водночас позивачка та її син 27 лютого 2022 року вимушено виїхали з місця постійного проживання через бойові дії, у зв`язку з чим останні зазнали душевних страждань, перенесли стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені їх нормальні життєві зв`язки, позивачка вживала додаткових зусиль для організації свого життя та своєї дитини та захисту порушеного права.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням обставин справи, дійшов висновку про те, що достатньою сатисфакцією для позивачки та її сина є стягнення з держави-агресора по 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, від 27 червня 2023 року у справі № 916/2851/17, від 10 лютого 2025 року у справі № 524/1252/23 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, посилається на порушення норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами визначений нею розмір моральної шкоди, який має бути стягнений з відповідача у повному обсязі. 

Суд апеляційної інстанції хоча й визнав факт завдання позивачам моральної шкоди, проте не врахував масштабу правопорушення, що лежить в основі цієї справи.

Станом на час розгляду справи відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Верховного Суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 26 листопада 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Васильківського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 362/5608/24. 

У грудні 2025 року матеріали справи № 362/5608/24 надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2026 року справу № 362/5608/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, що підтверджується копіями паспорта громадянина України від 22 травня 2018 року № НОМЕР_1 та свідоцтва про народження від 20 січня 2015 року № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року позивачці відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » у зв`язку з розірванням шлюбу.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , а тому на підставі статті 59 ЦПК України, вона є законним представником малолітнього та представляє його інтереси як позивача у цій цивільній справі.

Згідно з відомостями з довідок від 05 квітня 2019 року № 174 та від 11 вересня 2020 року № 453, місце проживання позивачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Із доданих до позову копій паспортів громадян України для виїзду за кордон встановлено, що 27 лютого 2022 року позивачі перетнули державний кордон України та виїхали до Республіки Молдова, що підтверджується відомостями відбитків штампу на сторінках 32 і 30 паспортів позивачів для виїзду за кордон, у яких відображено дві латинські літери «MD», за якими відповідно до міжнародного стандарту ISO 3166-1 цей код належить Республіці Молдова.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивачів до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня
2024 року у справі № 686/29638/23 (провадження № 61-10754св24), від 11 грудня 2024 року у справі № 638/7894/23 (провадження № 61-7699св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 201/196/23 (провадження № 61-15671св23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням
статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя
статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року
у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року
у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Врахувавши конкретні обставини справи, глибину завданої позивачу моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка та її син мають право на компенсацію моральної шкоди, розмір відшкодування якої становить по 30 000,00 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із правовими висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 грудня
2024 року в справі № 686/29638/23 (провадження № 61-10754св24), від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 (провадження № 61-8229св24), від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23).

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у перелічених заявником постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21).

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня
2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення не суперечить постановам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив розмір моральної шкоди, також не заслуговують на увагу, оскільки визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).

Судом апеляційної інстанції у змісті оскаржуваного судового рішення надано оцінку обставинам, які склалися у справі, зокрема тому, що позивачка та її син 27 лютого 2022 року вимушені були виїхати з місця постійного проживання через бойові дії, у зв`язку з чим зазнали душевних страждань, перенесли стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені їх нормальні життєві зв`язки, позивачка змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї дитини. Водночас апеляційний суд врахував, що селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.

Отже, апеляційний суд, надавши оцінку доводам позивачки, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про те, що достатньою сатисфакцією для позивачки та її сина є стягнення з держави агресора відшкодування моральної шкоди у розмірі по 30 000,00 грн.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги стосовно неналежного дослідження судами попередніх інстанцій матеріалів справи Верховний Суд відхиляє.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції загалом дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, аргументи касаційної скарги, в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростовують висновків апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення постанови апеляційного суду без змін. 

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк