Дата документу 26.05.2026 Справа № 333/9137/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/9137/24      Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/270/26   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року  м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Полякова О.З.,
суддів Гончар М.С.,,
Кухаря С.В.,
Секретар Камалова В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Крючкової Ольги Володимирівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, набутого за час шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який у подальшому неодноразово уточнював, до  ОСОБА_1 про поділ майна, набутого за час шлюбу.
В обґрунтування позову зазначено, що 18.11.2005 між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 695. 
Під час шлюбу сторони проживали разом у м. Запоріжжя. Спільних дітей не мають. 
Подружнє життя виявилось невдалим. 
Нажаль, так виявилось, що під час шлюбу позивач систематично піддавався психічному тиску і маніпулятивному впливу з боку своєї дружини. З часом він зрозумів, що такі дії дружини насправді мали корисливий мотив. Як наслідок, дружина повністю вижила його із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку було придбано за його особисті кошти і де вони тривалий час разом проживали. З весни 2024 року він був вимушений проживати у своїх родичів. 
З весни 2024 року позивач змушений проживати у своїх родичів.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2024 у справі № 336/4803/24 шлюб між сторонами розірвано.
13.04.2002 на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 91184 ОСОБА_2 набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, на момент державної реєстрації шлюбу - 18.11.2005 позивач уже був одноосібним власником вищеозначеної квартири, яка згідно ч. 1 ст. 57 СК України, мала юридичний (правовий) статус його особистої приватної власності.
24.02.2006 відбулось укладення і нотаріальне посвідчення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. договору купівлі-продажу р/н 621, за яким ОСОБА_2 продав належну йому на той час квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно п. 3 вказаного договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено за 156000 грн. При цьому, гроші отримані ним від продажу вказаної квартири, буквально одразу ж були спрямовані на придбання іншої квартири – за Договором купівлі-продажу р/н 1-351 від 25.02.2006, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. за яким відповідач – ОСОБА_1 виступила в якості покупця і (в якості формального-зареєстрованого, титульного власника) набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з п. 2 вказаного договору купівлі-продажу придбання квартири було здійснено на 121200 грн. 
Позивач зазначив, що грошова сума, отримана ним від продажу його особистої квартири (за адресою: АДРЕСА_2 ) перевищувала грошову суму, на яку було придбано спірну квартиру (за адресою: АДРЕСА_1 ). 
Таким чином, спірна квартира (за адресою: АДРЕСА_1 ) була придбана хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а отже в силу ч. 1 ст. 57 СК України також об`єктивно має юридичний (правовий) статус його особистої приватної власності. У цьому випадку, його право власності виникло на підставі юридичного факту та безпосередньо з акту цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України). 
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на квартиру, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 .
У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа – районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначено, що 18.11.2005 сторони зареєстрували свій шлюб, під час якого подружжя проживало разом у місті Запоріжжя. Спільних дітей не мають.
Зрештою подружнє життя не склалося, чоловік проявив себе як неврівноважена людина, розпускав руки, пиячив, був дуже агресивним у стані алкогольного сп`яніння. Постійно вчиняв скандали. 
ОСОБА_1 зазначала, що після того, як сторони стали жити окремо,  ОСОБА_2 постійно обмовляв її перед їхніми друзями та родичами, висловлювався про неї негативно. 
Рішенням суду від 10.09.2024 року шлюб розірвано.
ОСОБА_1 також вказувала, що у шлюбі за спільні кошти подружжя придбало квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.02.2006, посвідченим Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, за яким  ОСОБА_1 є покупцем, і саме вона набула право власності на квартиру. За твердженням ОСОБА_1 , спірна квартира придбана саме за спільні кошти подружжя, а не виключно за кошти чоловіка, як він зазначив у позовній заяві.
Факт купівлі квартири саме за спільні кошти підтверджується наявною в матеріалах справи заявою ОСОБА_2 від 25.02.2006, наданою ним нотаріусу при оформленні купівлі-продажу спірної квартири, такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , даю згоду на купівлю моєю дружиною ОСОБА_1 , за наші спільні кошти квартири АДРЕСА_3 за ціну та на умовах мені відомих, та на оформлення цього договору на її ім`я.»
ОСОБА_1 звертала увагу суду, що вона працювала, мала власний дохід та отримувала пенсію. Її матеріальне становище, а також допомога доньки, яка отримувала значні доходи від своєї підприємницької діяльності, дали їй можливість брати матеріальну участь у купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках зі своїм чоловіком та у подальшому її ремонті. 
Згідно з Технічним паспортом від 27.05.2025 ОСОБА_1 пропонує поділити квартиру між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 таким чином: кімнату площею 14,9 кв. м. визнати приватною власністю ОСОБА_1 , кімнату площею 11,2 кв.м. визнати приватною власністю ОСОБА_2 , інші приміщення залишити у спільному користуванні. 
ОСОБА_1 зазначала, що вона є особою з інвалідністю І групи, потребує спеціальних умов та допомоги соціального працівника, тому просить суд передати їй кімнату більшою площею.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 просила суд поділити квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином:
-кімнату, площею 14,9 кв.м. (кімнату 2 згідно з технічним паспортом) визнати приватною власністю ОСОБА_1 ;
-кімнату, площею 11,2 кв.м. (кімнату 4 згідно з технічним паспортом) визнати приватною власністю ОСОБА_2 
-інші приміщення залишити у спільному користуванні.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2025 року первісний позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5859 грн.
Скасовано заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 та знято арешт з квартири АДРЕСА_3 .
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Крючкової О.В. подалаапеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного та задоволення зустрічного.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції належним чином не оцінив заяви ОСОБА_1 , написаної під час укладення договору купівлі-продажу р/н 1-351 від 25.02.2006, про те, що він дає згоду на купівлю його дружиною за спільні кошти подружжя квартири АДРЕСА_3 , та на оформлення цього договору на її ім`я. 
ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Крючкової О.В. вважає, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру та стверджуючи, що вона придбана на його власні кошти  ОСОБА_2 діяв недобросовісно, з урахуванням того, що раніше він письмово підтвердив протилежне.
Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що вона працювала, мала власний дохід та отримувала пенсію. ЇЇ матеріальне становище, а також допомога доньки, яка отримувала значні кошти від своєї підприємницької діяльності, дали їй можливість брати участь у купівлі спірної квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просить залишити без змін.
У судовому засіданні  ОСОБА_1 та її представник – адвокат Крючкова О.В. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення, відмові в задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Представник  ОСОБА_2 – адвокат Юрасов А.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Задовольняючи вимоги первісного позову та відмовляючи в задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що кошти на придбання спірної квартири належали особисто позивачу ОСОБА_2 , як такі, що він їх отримав від продажу власної (особистої) квартири, яка була ним набута у 2002 році, ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , тобто були його особистою приватною власністю. Отже і спірна квартира, в силу відповідного юридичного факту та вимог закону є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 .
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 18.11.2005 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували свій шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 18.11.2005 Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.
10.09.2024 рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
13.04.2002 на підставі Договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 91184 (державна реєстрація правочину відбулась 23.04.2002 р., запис № 35679, в книзі № 205), ОСОБА_2 (особисто і одноосібно) набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
24.02.2006 відбулось укладення і нотаріальне посвідчення (приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І.) Договору купівлі-продажу р/н 621, за яким ОСОБА_2 , виступив у якості продавця (належної йому на той час) квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з п. 3 вказаного Договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено продавцем за 156000 грн.
Відповідно до Договору купівлі-продажу р/н1-351 від 25.02.2006, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С., за яким ОСОБА_1 виступила в якості покупця і набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 2 вказаного Договору купівлі-продажур/н 1-351 від 25.02.2006 р., придбання квартири було здійснено за 121200 грн.
Крім того, апеляційний суд встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що згідно з копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. за № 1-351 від 25 лютого 2006 року, під час укладення цього договору ОСОБА_2 надав нотаріусу особисто підписану заяву, у якій зазначив: «Я, ОСОБА_2 , даю згоду на купівлю моєю дружиною – ОСОБА_1 , за наші спільні кошти квартири АДРЕСА_3 за ціну та на умовах мені відомих, та на оформлення цього договору на її ім`я» (т. 2 а.с. 146).
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Зміст статей 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачає презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Відтак, ані дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити суду наявність права спільної сумісної власності на майно, яке було набуте у шлюбі, оскільки таке майно вважається таким, що належить подружжю, тобто власністю подружжя. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) виключно за одним із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Водночас заінтересована особа не позбавлена можливості довести, що спірне майно хоча і було придбане у шлюбі, проте за особисті кошти такої особи.
У вищенаведених випадках презумпція права спільної сумісної власності на таке майно буде спростована.
У випадку, якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається незмінною.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 522/11159/21, від 24 жовтня 2024 року у справі № 753/10230/20, від 11 вересня 2024 року у справі № 487/2337/22).
З огляду на вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджено і сторони не заперечували визнання ОСОБА_2 у заяві від 25 лютого 2006 року, що завірена нотаріусом, під час укладення договору купівлі-продажу № 1-351 від 25 лютого 2006 року, факту, що квартира АДРЕСА_3 придбана за спільні кошти подружжя, колегія суддів вважає, що ця квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами.
Колегія суддів зауважує, що за встановлених обставин - факту визнання позивачем купівлі спірної квартири за спільні кошти подружжя, продаж іншої квартири, що належала чоловікові на праві приватної власності, за два дні до укладення договору купівлі-продажу № 1-351 від 25 лютого 2006 року, сам по собі не може свідчити про купівлю квартири АДРЕСА_3 за особисті кошти  ОСОБА_2 .
Апеляційний суд зазначає, що суть поділу майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
Отже, рівність часток подружжя під час поділу майна обумовлена обсягом спільного майна та його вартістю.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку, а тому для дотримання такого принципу необхідно встановлювати увесь обсяг набутого подружжям майна та досліджувати його вартість.
Враховуючи вищевикладене, оскільки колегія суддів дійшла висновку про належність квартири  АДРЕСА_3 до спільної власності подружжя, у задоволенні первісного позову про визнання права власності ОСОБА_2 на цю квартиру слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 про поділ цієї квартири слід частково задовольнити та визнати за кожним із подружжя право власності на частку квартири.
Вимоги зустрічного позову про визнання права власності на конкретну кімнату не можуть бути задоволені, з огляду на принцип рівності часток подружжя.
Оскільки ОСОБА_1 не заявляла вимог про визначення порядку квартирою чи про виділ частки її власності в натурі, у справі не проводилися експертні дослідження щодо виділу часток та порядку їх розмежування, колегія суддів не може брати до уваги доводи  ОСОБА_1  про наявність у неї інвалідності І групи, оскільки в цьому конкретному випадку виділ конкретної кімнати у власність кожному з подружжя суперечитиме статті 372 ЦК України, відповідно до якої в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, принципу рівності ідеальних часток, а також принципу диспозитивності цивільного процесу.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому її слід частково задовольнити, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2025 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені первісного позову та часткове задоволення зустрічного.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Крючкової Ольги Володимирівни – задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2025 року– скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову, якою:
«Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності – залишити без задоволення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_3 .»
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 05 червня 2026 року.

Головуючий

Судді