ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9700/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Савченко А.В., 
Суддя-доповідач Кобаль М.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Кобаля М.І.,
суддів Бужак Н.П., Оксененка О.М., 
при секретарі Литвин С.В.
за участю:
позивач: ОСОБА_1 ,
представника позивача: Шмагаревської Г.О.
представника відповідача: Свистунова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошових коштів, - 
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань (далі по тексту - відповідач, ДБР) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Директора ДБР Соколова О. «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31 березня 2020 року № 223-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого третього слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) ДБР 02 квітня 2020 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (п. 3 наказу);
- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого третього слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань в Головному слідчому управлінні Державного бюро розслідувань;
- стягнути з ДБР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат;
- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників позивача і відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Директора ДБР Романа Труби №177-ос від 15.11.2018 року ОСОБА_1 було призначено на посаду слідчого третього слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочині, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань, як обраного за конкурсом, з 16.11.2018.
03.03.2020 року ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення, у зв?язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 №42 «Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань» та від 27.02.2020 №21 ДСК «Про затвердження та в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік». Позивача попереджено про скорочення посади слідчого третього слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) ДБР, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.
З вказаним попередженням позивач ознайомився особисто під підпис 03.03.2020 року. Зазначене не заперечується сторонами.
27.03.2020 року на ім?я в.о. Директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В, ОСОБА_1 було направлено заяву з проханням повідомити позивача про кількість вакантних посад в центральному апараті ДБР; про надання для ознайомлення акта, яким визначені критерії за якими здійснювалося переведення слідчих на посади у відділи Управлінь Головного слідчого управління ДБР, а також про ознайомлення позивача з наказами ДБР від 14.02.2020 № 42 та від 27.02.2020 № 21 ДСК стосовно структури та штатного розпису центрального апарату ДБР.
Наказом в.о. Директора ДБР Соколова О.В. «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31.03.2020 року № 223-ос ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого третього слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) ДБР 02 квітня 2020 року, у зв?язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби на підставі пункту 1 частини 1 та ч.4 статті 87 Закону України «Про державну службу» (п. 3 наказу)(далі по тексту - оскаржуваний наказ). 
01.04.2020 року позивач подав на ім?я в.о. Директора ДБР Соколова О.В. заяву про призначення ОСОБА_1 на будь-яку вакантну посаду, що відповідає кваліфікації слідчого в Головному слідчому управлінні ДБР.
Також, 01.04.2020 року позивач подав на ім?я в.о. Директора ДБР Соколова О.В. заяви про призначення ОСОБА_1 на посаду слідчого в першому, або в другому, або в третьому відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань.
Вважаючи, оскаржуваний наказ протиправним, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII, на час існування спірних правовідносин, було врегульовано процедуру звільнення державного службовця, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що Закон № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, оскаржуваний наказ є законним та не підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Предметом спору в даній справі є звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, з припиненням державної служби.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону України «Про державну службу», зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону України «Про державну службу» (у редакції, що діє з 25.09.2019) державна служба припиняється: 
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 
4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 
7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 
8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 
9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: 
« 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
Верховним Судом у постанові від 10.08.2022 у справі № 560/586/21 зауважено, що вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», у редакції, яка діяла станом на момент початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься у постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, від 13.10.2021 у справі № 520/11687/2020, від 09.12.2021 у справі №640/20284/20, від 02.06.2022 у справі № 420/3541/20.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на момент попередження позивача про наступне звільнення, тобто 03.03.2020, так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення - 31.03.2020 року, була чинною редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25.09.2019.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців, у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, на момент звільнення позивача із займаної посади, врегульована положеннями Закону України «Про державну службу».
Водночас, служба в ДБР, згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Частиною першою цієї ж статті визначено, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Так, Верховний Суд у постанові від 10.08.2022 у справі № 560/586/21 зазначив, що з прийняттям Закону України від 19.09.2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», в рамках комплексних заходів щодо реформування існуючої системи державної служби, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до Закону України від 03.12.2019 № 305-ІХ, який набрав чинності з 27.12.2019, внаслідок чого ДБР набуло статусу державного правоохоронного органу.
Таким чином, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», в редакції змін Законом України від 03.12.2019 № 305-ІХ, ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Приписами частини 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» організаційна структура ДБР визначається Президентом України.
Таким чином, починаючи з 27.12.2019, змінився не лише правовий статус ДБР, але й порядок визначення організаційної структури ДБР (до внесення вищевказаних змін організаційна структура ДБР затверджувалася Директором ДБР за погодженням із Кабінетом Міністрів України).
Вказані зміни запроваджено з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР шляхом реформування вказаного органу задля цілей удосконалення законодавчого регулювання питань, пов`язаних із діяльністю територіальних управлінь ДБР, проходженням служби особами рядового та начальницького складу ДБР, конкурсними відборами та переведенням працівників ДБР, тощо.
На виконання вимог частини першої статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру ДБР.
У свою чергу, затвердження нової структури зумовило необхідність прийняття змін до штатного розпису, як центрального апарату так і територіальних органів ДБР.
За приписами частини п`ятої статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції Закону № 305-IX), трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців ДБР відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Таким чином, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби, згідно із Законом України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру, згідно з Законом України «Про Державне бюро розслідувань», встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань.
Так, Законом № 305-ІХ доповнено Закон України «Про Державне бюро розслідувань» статтею 14-3, якою врегульовано порядок переведення працівників ДБР, за змістом якої:
державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу» (частина перша статті 14-3);
особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (частина друга статті 14-3);
переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення (частина третя статті 14-3).
Аналізуючи вказану норму, Верховний Суд у постанові від 10.08.2022 у справі № 560/586/21 зазначив, що законодавцем не передбачено механізму переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом.
Під час розгляду питання правомірності/протиправності оскаржуваного наказу ДБР про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що на момент прийняття оскаржуваного наказу діяла редакція Закону України «Про державну службу», якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців, у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
За змістом частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Окрім того, редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» зі змінами, внесеними згідно з Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25.09.2019, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та підлягала застосуванню.
Разом з цим, аналіз положень Закону України «Про державну службу», яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23.03.2023 року по справі № 640/9695/20.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вище зазначені правові норми, доводи сторін та встановлені обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуваний наказ Директора ДБР Соколова О. «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31 березня 2020 року № 223-ос (п. 3 наказу), яким ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, є законним та правомірним.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Щодо інших позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого третього слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань в Головному слідчому управлінні Державного бюро розслідувань; стягнення з ДБР на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат; допуску негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними позовними вимогами.
Щодо доводів апелянта про наявність вакантних посад в ДБР, станом на 03.03.2020 (попередження про вивільнення) та станом на 31.03.2020 (звільнення позивача), суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані доводи не заслуговують на увагу суду, оскільки, як вже вище зазначалося судом, на відповідача, відповідно до норм чинного законодавства, станом на момент звільнення позивача, не покладався обов`язок з працевлаштування останнього, як особи, що вивільняється.
Щодо доводів апелянта про наявність у останнього певних соціальних гарантій, як у державного службовця, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказаний статус не є тотожнім та загальним, оскільки законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби, згідно із Законом України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру, згідно з Законом України «Про Державне бюро розслідувань», встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань, в якому працював позивач, відповідно, вказані особливості розповсюджувалися на останнього.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак 

О.М. Оксененко 

Повний текст рішення виготовлено 03.07.2026 року