УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/6985/19 Головуючий у 1-й інст. Пилипюк Л. М. 
Категорія 64 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шалоти К. В.,
за участю секретаря
судового засідання Драч Т. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/6985/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Кристалбанк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та відшкодування моральної шкоди 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Пилипюк Л.М.,
у с т а н о в и в :
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив вселити його до квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 та не чинити перешкод в користуванні вказаною квартирою; зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей нежитлового приміщення 193 м? за адресою: АДРЕСА_2 та не чинити перешкод у користуванні вказаним приміщенням; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 50 000,00 гривень моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000,00 гривень моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що станом на дату звернення до суду він був власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .
В 2006-2007 роках він разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_1 , в яких здійснили реконструкцію, перепланування та ремонт, а згодом добудували нежитлове приміщення площею 193 м? з метою здійснення підприємницької діяльності. 
Вказував, що добудоване нежитлове приміщення було спроектоване та побудоване за його кошти. У вказаний період він разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розпочали будівництво другого поверху над вищевказаними квартирами. Тоді ж в 2007-2008 роках з метою фінансування будівельних робіт були укладені кредитні договори з ПАТ «Райффайзен банк Аваль». З початком судових спорів щодо повернення кредитних коштів він припинив здавати в оренду нежитлове приміщення площею 193 м?, оскільки вважав правильним реалізувати предмет іпотеки для погашення кредитної заборгованості. Однак, з 2018 року йому стало відомо, що відповідачі без його відому та погодження продовжували здавати в оренду відповідні приміщення. Переплановані приміщення квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 він в оренду не здавав, оскільки вони не були виведені з житлового фонду у нежитловий, проте, у вказаних квартирах здійснювалась торгівля на підставі договорів, укладених між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та орендарями. Збудовані приміщення на другому поверсі також були передані в оренду, хоча жодних документів про їх введення в експлуатацію не було, право власності на них не оформлено. Позивач додає, що приблизно в січні-лютому 2018 року він вважав, що належні йому приміщення по АДРЕСА_2 вже реалізовані банком для погашення кредитної заборгованості, однак тоді він отримав дзвінок він представника ПАТ «Кристалбанк», який підтвердив наявність виконавчого провадження про стягнення заборгованості, де ПАТ «Кристалбанк» є стягувачем. 
З метою перевірки в якому стані перебуває іпотечне майно він поїхав до будинку АДРЕСА_2 , де побачив, що в належних йому приміщеннях здійснюється господарська діяльність різними магазинами та кафе. Достовірної інформації про те, на якій підставі відповідачі провадять там господарську діяльність йому встановити не вдалося. З приводу самоправства щодо передачі в оренду майна без його погодження в поліції відкрито кримінальне провадження. Також позивач зазначав, що вищевказаними діями відповідачів йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінював у розмірі 50 000,00 грн.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 січня 2026 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач був і на даний час залишається іпотекодавцем по іпотечному договому спірного майна, оскільки з метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору від 31.07.2008 № 2012/110/320, про передавання в іпотеку нежитлового приміщення, прибудованого до житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 193,кв.м. було укладено договір іпотеки №14213 про передання в іпотеку вказаного приміщення, що підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21. 05.2024 у справі № 296/72/23, а тому його права як іпотекодавця порушуються відповідачами. При цьому відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» позивач має право як іпотекодацець володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, однак це право відповідачами повністю ігнорується. 
На думку ОСОБА_1 , відповідачі без належних правових підстав використовують спірне майно, передають його в оренду третім особам, отримують доходи від його використання та чинять йому перешкоди у доступі та користуванні ним.
Крім того, позивач посилається на те, що внаслідок таких дій відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях, порушенні звичного способу життя та необхідності звернення до правоохоронних органів і суду для захисту своїх прав.
У відзиві АТ «Кристалбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна, в користуванні яким просить усунути перешкоди шляхом вселення та надання ключів від вхідних дверей.
В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 16 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №014/0911/74/109797, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 147 460 доларів США (Т.1, а.с. 39).
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям – ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 37-38).
Крім того, 31 липня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №Z012/110/320, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 140 000 США.
В забезпечення виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору відповідно до договору іпотеки від 31 липня 2008 року за № 14213, ОСОБА_1 передав в іпотеку нежитлові приміщення загальною площею 193 м?, які прибудовані до житлового будинку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .
Право власності на нежитлове приміщення загальною площею 193 м?, яке прибудоване до житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 набув на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 08 серпня 2007 року № ПВ-50/15/07 (Т.1, а.с. 49). Однак, рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 18 серпня 2010 року (справа № 2-2988/2010) рішення постійно діючого Третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 08 серпня 2007 року №ПВ-50/15/07 скасовано (Т.1, а.с. 61).
З 25 травня 2017 року кредитором за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , є АТ «Кристалбанк» на підставі укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» договору факторингу (портфельне відступлення права вимоги) від 24 травня 2017 року та Реєстру відступлених прав вимоги від 25 травня 2017 року. Вказана обставина встановлена рішенням суду в справі № 296/10438/19 та не заперечується сторонами (Т.1, а.с. 133).
08 серпня 2019 року на підставі заяви АТ «Кристалбанк» про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком відповідно до статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку», державним реєстратором комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзєм Є.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 32752541 та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Кристалбанк» (Т.2, а.с. 39-40).
23 травня 2022 року постановою Житомирського апеляційного суду у справі №296/10438/19 залишено без змін рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 липня 2021 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Кристалбанк», державного реєстратора Годзя Є.І., Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради про визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , визнання неправомірними дії державного реєстратора Годзь Є.І., КП «Центр державної реєстрації» від 08 серпня 2019 року. У вказаній справі суд встановив, що звернення АТ «Кристалбанк» стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1 ) є законним.
10 березня 2021 року АТ «Кристалбанк» відчужило вищевказану квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири від 10 березня 2021 року, укладеного між АТ «Кристалбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С. В., зареєстровано в реєстрі за № 210 (Т.1, а.с. 25).
ОСОБА_1 , будучи співвласником квартири АДРЕСА_1 та власником нежитлового приміщення площею 193 м? по АДРЕСА_2 , в 2007-2008 роках уклав кредитні договори, договори іпотеки та передав в іпотеку вищевказане нерухоме майно. Однак, в серпні 2010 року його право власності на нежитлове приміщення було скасовано рішенням суду. Право власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 було припинене 08 серпня 2019 року в зв`язку зі зверненням стягнення АТ «Кристалбанк» на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 червня 2025 року підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (Т.2, а.с. 80 – 87). 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на законній підставі набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , їхнє право власності на вказану квартиру є непорушним, а тому вимоги позивача про його вселення до вказаної квартири та усунення перешкод в користуванні квартирою є безпідставними. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази наявності правових підстав для користування позивачем вказаним нерухомим майном. Право безперешкодного користування (вільного входу, тощо) нерухомим майном є складовою права власності на таке майно. Крім того, право користування нерухомим майном може виникати на підставі договорів (оренди, суборенди, позички, договору управління майном та ін.). Матеріали справи не містять документального підтвердження набуття ОСОБА_1 права користування вказаним нежитловим приміщенням та/чи будь-яких майнових прав на нього. 
Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що нежитлове приміщення площею 193 м? за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності. Підстави користування відповідачами вказаним нерухомим майном також не підтверджені документально та не є предметом дослідження у спірних правовідносинах.
Такий висновок суду є правильним, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, за загальним правилом саме власнику належить правоможність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном (див. пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 826/20221/16).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).
Суд першої інстанції вірно врахував, що ОСОБА_1 документально не підтвердив правомірності набуття права власності на нежитлове приміщення площею 193 м?, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та встановив, що ОСОБА_1 набув право власності на вказане нерухоме майно на підставі рішення третейського суду, яке в подальшому було скасовано рішенням Богунського районного суду м. Житомира.
Разом з тим, кредитор АТ «Кристалбанк» звернув стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та в подальшому відчужив таке майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2021 року.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» (далі – Закон № 898-IV) у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду, іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною першою статті 5 Закону № 898-IV передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
При цьому відповідно до частини першої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.
Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що права іпотекодавця нероздільно пов`язані з власником нерухомого майна, яке передане в іпотеку, проте ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна, в користуванні яким просить усунути перешкоди шляхом вселення та надання ключів від вхідних дверей.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач зберігає права іпотекодавця щодо спірного майна, є помилковими.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні спірним майном.
Як встановлено матеріалами справи, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які набули його в порядку, передбаченому законом. При цьому доказів визнання недійсними чи скасування правовстановлюючих документів на зазначене майно матеріали справи не містять. За таких обставин вимоги позивача про вселення до квартири та зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні нею не ґрунтуються на належних правових підставах.
Також безпідставними є вимоги щодо усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням площею 193 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 . Звертаючись із такими вимогами, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у нього права власності, права користування або інших майнових прав щодо вказаного об`єкта нерухомості.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що право вільного доступу до нерухомого майна та його використання є складовою права власності або іншого належним чином набутого речового чи зобов`язального права. Таке право може виникати, зокрема, на підставі договору оренди, суборенди, позички, управління майном чи інших передбачених законом підстав. Водночас матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував виникнення у позивача відповідного права щодо спірного нежитлового приміщення.
Крім того, у справі відсутні належні докази того, що нежитлове приміщення площею 193 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване в установленому законом порядку як самостійний об`єкт нерухомого майна. За таких обставин, доводи позивача про порушення його прав щодо користування зазначеним приміщенням є недоведеними.
При цьому питання щодо правових підстав користування відповідачами зазначеним майном не входить до предмета доказування у цій справі, оскільки вирішенню підлягає виключно питання про наявність чи відсутність порушених прав позивача, які потребують судового захисту.
Відповідно до статей 23, 1167 ЦК України для покладення на особу обов`язку відшкодувати моральну шкоду необхідним є встановлення сукупності таких обставин, як наявність самої шкоди, протиправність поведінки заподіювача, причинний зв`язок між такою поведінкою та завданою шкодою, а також вина особи, яка її заподіяла.
Оскільки у цій справі не встановлено факту порушення відповідачами прав позивача та протиправності їхніх дій, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, їх характер та причинний зв`язок саме з діями відповідачів.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Посилання апелянта на те, що ним за власні кошти було збудовано нежитлове приміщення площею 193 кв.м та право власності на нього було визнано рішенням третейського суду, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки рішення постійно діючого Третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 08 серпня 2007 року № ПВ-50/15/07, яке було підставою для виникнення права власності позивача на зазначене приміщення, скасовано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 серпня 2010 року. Відтак позивач не довів наявності у нього права власності або іншого речового права щодо вказаного нежитлового приміщення.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо наявності у позивача права користування квартирою АДРЕСА_1 . Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 08 серпня 2019 року внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки право власності позивача на спірну квартиру було припинено, а в подальшому квартира на законних підставах відчужена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Законність набуття ними права власності була предметом судового розгляду у справі №296/10438/19 та підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Крім цього, інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які, на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 січня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року.

Головуючий Судді