Справа № 950/1144/26
Номер провадження 2-а/950/25/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2026 р. Лебединський районний суд Сумської області 

в складі: головуючого судді - Бакланова Р. В. 
за участю секретаря судового засідання Гладкової С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедин Сумської області адміністративну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації,

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2026 року представник позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - звернувся до Лебединського районного суду Сумської області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про тимчасове обмеження останнього у праві керування транспортними засобами під час мобілізації.
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 30 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку, визначеному статтею 283-2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач просить суд: тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у праві керування транспортними засобами на період мобілізації - до виконання зобов`язань за вимогою ІНФОРМАЦІЯ_3 № 2/493 від 16.02.2026 або до її відкликання; рішення суду в частині тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами допустити до негайного виконання.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є громадянином України, військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відповідач має статус внутрішньо переміщеної особи та місцем його фактичного проживання зазначено: АДРЕСА_1 . Разом з тим відповідач не став на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за новим місцем проживання, чим, на думку позивача, порушив правила військового обліку.
Позивач також зазначив, що у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язків військовозобов`язаного було сформовано звернення № Е4645960 до органів Національної поліції щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення відповідача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Листом начальника ВП № 3 м. Лебедин Сумського РУП ГУНП в Сумській області № 23375-2026 від 10.02.2026 позивача повідомлено про неможливість здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 , оскільки за адресою реєстрації він не проживає протягом останніх 8-9 років, а його точне місце перебування не встановлено.
У подальшому, 16.02.2026, ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачу направлено вимогу № 2/493 про виконання обов`язку військовозобов`язаним. У вимозі зазначено необхідність прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з даними АТ «Укрпошта» та рапортами службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 , поштове відправлення з вимогою повернуто відправнику 02.03.2026 із зазначенням причини повернення: «закінчення встановленого терміну зберігання».
Позивач стверджує, що відповідач у визначений у вимозі строк до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не з`явився, вимогу не виконав, доказів поважності причин неприбуття не надав, а тому наявні передбачені законом підстави для застосування до нього тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами під час мобілізації.
Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, доказів виконання вимоги № 2/493 від 16.02.2026 або наявності поважних причин її невиконання суду не надав. Відомостей про наявність обставин, які відповідно до частини дев`ятої статті 283-2 КАС України унеможливлюють застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом, від відповідача до суду не надходило.
Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позивача, оцінивши кожен доказ окремо та докази в їх сукупності, приходить до такого висновку.
Відповідно до статті 65 Конституції України: «Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України».
Зазначена конституційна норма є нормою прямої дії та встановлює загальний публічно-правовий обов`язок громадянина України у сфері оборони держави. У період дії воєнного стану та загальної мобілізації цей обов`язок конкретизується спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», підзаконними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України.
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан. Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено проведення загальної мобілізації.
Суд зазначає, що мобілізаційні правовідносини у період воєнного стану мають особливу публічну значущість, оскільки безпосередньо спрямовані на забезпечення обороноздатності держави, комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань, виконання державою конституційного обов`язку щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України.
Разом з тим навіть у період воєнного стану втручання держави у права особи повинно відповідати критеріям законності, легітимної мети, необхідності та пропорційності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 сформулювала правовий підхід, відповідно до якого втручання у права особи може вважатися правомірним лише за умови, якщо воно здійснюється на підставі закону, переслідує легітимну мету, є необхідним у демократичному суспільстві та пропорційним поставленій меті. Застосовуючи цей підхід у даній справі, суд перевіряє не лише формальну наявність підстав, передбачених законом, а й те, чи є тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами необхідним і співмірним заходом реагування на невиконання відповідачем обов`язків військовозобов`язаного.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є «справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень».
Частина друга статті 2 КАС України встановлює, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; пропорційно.
Хоча у даній справі позов подано суб`єктом владних повноважень, суд застосовує наведені критерії як загальні стандарти перевірки правомірності втручання у право особи.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є «будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи».
Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
За статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи заперечення.
Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано:
позовну заяву з додатками;
облікову картку та витяги з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; копію звернення до органів Національної поліції щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення відповідача; лист ВП № 3 м. Лебедин Сумського РУП ГУНП в Сумській області № 23375-2026 від 10.02.2026; вимогу № 2/493 від 16.02.2026 про виконання обов`язку військовозобов`язаним; докази направлення вимоги засобами поштового зв`язку; дані АТ «Укрпошта» щодо повернення поштового відправлення; рапорти службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 ; відомості щодо відсутності обставин, які перешкоджають застосуванню тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом; відомості про наявність у відповідача посвідчення водія; докази направлення копії позову з додатками відповідачу; доказ сплати судового збору.
Оцінюючи позовну заяву, суд встановлює, що вона подана належним суб`єктом - ІНФОРМАЦІЯ_5 - до фізичної особи, яка, за твердженням позивача та даними реєстру, є військовозобов`язаною. Предметом позову є саме та вимога, яка передбачена статтею 283-2 КАС України, а саме застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.
Оцінюючи відомості з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, суд приходить до висновку, що такі дані є належними доказами у справі, оскільки вони безпосередньо стосуються статусу відповідача як військовозобов`язаного, його облікових даних, адреси реєстрації, відомостей про переміщення та стан виконання ним обов`язків військового обліку. Відповідач достовірність цих відомостей не спростував.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України та військовозобов`язаним. Доказів виключення його з військового обліку, зняття з військового обліку або втрати ним статусу військовозобов`язаного суду не подано.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані у встановлений строк стати на військовий облік.
Ця норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач обґрунтовує позов саме невиконанням відповідачем обов`язку військового обліку після зміни місця проживання, зокрема у зв`язку з набуттям статусу внутрішньо переміщеної особи.
Судом встановлено, що за даними реєстру відповідач має адресу фактичного проживання як внутрішньо переміщена особа: АДРЕСА_1 , однак доказів того, що він став на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за новим місцем проживання, матеріали справи не містять. Відповідач таких доказів суду також не подав.
Суд приходить до висновку, що наведена обставина підтверджує порушення відповідачем правил військового обліку.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені у повістках або інших передбачених законом документах.
Частина третя статті 22 цього Закону встановлює обов`язок громадян під час мобілізації уточнювати свої військово-облікові дані та виконувати інші обов`язки, визначені законодавством про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Зазначені норми застосовуються до спірних правовідносин, оскільки відповідач, будучи військовозобов`язаним, зобов`язаний підтримувати актуальність військово-облікових даних, повідомляти про зміну місця проживання, перебувати на військовому обліку за належним місцем та з`являтися за законним викликом територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Оцінюючи лист ВП № 3 м. Лебедин Сумського РУП ГУНП в Сумській області № 23375-2026 від 10.02.2026, суд встановлює, що позивач до звернення до суду вжив передбаченого законом заходу - звернувся до органів Національної поліції щодо адміністративного затримання та доставлення відповідача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Поліцією повідомлено про неможливість здійснення такого доставлення, оскільки відповідач за адресою реєстрації не проживає протягом тривалого часу, а точне місце його перебування не встановлено.
Суд визнає цей доказ належним, допустимим та достовірним, оскільки він походить від органу Національної поліції, складений у межах його компетенції, містить конкретні відомості щодо вжитих заходів та причини неможливості доставлення відповідача.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у разі невиконання громадянином під час мобілізації обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення у сфері військового обліку, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки звертається до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення такого громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
У разі отримання письмової відповіді про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки надсилає такому громадянину у паперовій формі засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення вимогу про виконання обов`язку військовозобов`язаним.
Застосовуючи наведену норму, суд приходить до висновку, що звернення до поліції та отримання відповіді про неможливість доставлення є обов`язковою попередньою умовою для подальшого направлення вимоги та звернення до суду. У даній справі ця умова дотримана.
Оцінюючи вимогу № 2/493 від 16.02.2026, суд встановлює, що вона є письмовим документом територіального центру комплектування та соціальної підтримки, адресованим відповідачу, у якому визначено обов`язок відповідача з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_6 для виконання обов`язків військовозобов`язаного.
Суд визнає вимогу належним доказом, оскільки саме її невиконання є юридичним фактом, з яким закон пов`язує право територіального центру комплектування та соціальної підтримки звернутися до суду із позовом про тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.
Оцінюючи докази направлення вимоги, суд встановлює, що вимога направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправленням. Згідно з даними поштового оператора, відправлення повернуто відправнику 02.03.2026 із зазначенням причини повернення: «закінчення встановленого терміну зберігання».
Частина третя статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає день вручення вимоги, зокрема, як день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати вимогу або відмітки про неможливість вручення вимоги особі з інших причин за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, або за зареєстрованою в установленому законом порядку адресою, якщо особа не повідомила іншої адреси.
Суд приходить до висновку, що повернення рекомендованого поштового відправлення через закінчення встановленого строку зберігання не може саме по собі свідчити про недотримання позивачем процедури направлення вимоги. Отримання поштової кореспонденції залежить від поведінки адресата, а не від волі відправника, якщо відправник використав передбачений законом спосіб направлення та належну адресу.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки фактичне отримання листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12, де зазначено, що сам факт неотримання стороною кореспонденції, направленої судом чи іншим органом за належною адресою, не може свідчити про неналежне повідомлення, якщо таке неотримання зумовлене поведінкою самого адресата.
Суд застосовує наведені висновки за аналогією правової ситуації, оскільки у даній справі також має місце повернення поштового відправлення не з причин порушення порядку направлення, а через неотримання кореспонденції адресатом.
Суд відхиляє можливий аргумент відповідача про те, що він фактично не отримав вимогу № 2/493 від 16.02.2026, оскільки закон прямо передбачає юридичне значення не лише фактичного вручення, а й проставлення відмітки про неможливість вручення або повернення відправлення з причин, залежних від адресата. Інше тлумачення дозволило б військовозобов`язаній особі уникати виконання обов`язків шляхом неотримання поштової кореспонденції, що суперечило б меті статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Суд також відхиляє можливий аргумент про те, що позивач знав про адресу відповідача як внутрішньо переміщеної особи в м. Одеса і тому мав направляти вимогу виключно за цією адресою. Саме невиконання відповідачем обов`язку стати на військовий облік за новим місцем проживання і є однією з підстав звернення позивача до суду. Особа, яка не виконала встановлений законом обов`язок щодо належного військового обліку за новим місцем проживання, не може посилатися на власне порушення як на підставу для звільнення від наслідків невиконання вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Судом встановлено, що після повернення поштового відправлення та після спливу встановленого законом строку відповідач вимогу не виконав, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не з`явився, доказів поважності причин неприбуття не подав.
Частина четверта статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає, що у разі якщо громадянин добровільно протягом десяти календарних днів з дня вручення вимоги не виконав зазначеного у ній обов`язку, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звертається до суду в порядку, встановленому законом, щодо тимчасового обмеження такого громадянина у праві керування транспортним засобом під час мобілізації - на строк до виконання або відкликання такої вимоги.
Суд приходить до висновку, що в матеріалах справи наявні докази дотримання позивачем усіх послідовних етапів, передбачених статтею 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: встановлення факту невиконання відповідачем обов`язків військовозобов`язаного; звернення до органів Національної поліції щодо адміністративного затримання та доставлення; отримання письмової відповіді поліції про неможливість доставлення; направлення відповідачу вимоги про виконання обов`язку; невиконання відповідачем вимоги у встановлений строк; звернення до адміністративного суду з позовом у порядку статті 283-2 КАС України.
Відповідно до статті 283-2 КАС України порядок тимчасового обмеження громадян у праві керування транспортним засобом під час мобілізації здійснюється судом за позовом територіального центру комплектування та соціальної підтримки у разі невиконання громадянином України у строки, встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки про виконання обов`язку військовозобов`язаним або резервістом.
Згідно з положеннями цієї статті позов подається до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня виникнення підстав, які дають територіальному центру комплектування та соціальної підтримки право на пред`явлення позовних вимог, за загальними правилами підсудності.
Суд встановив, що позов подано 25.04.2026, а вимога № 2/493 була направлена 16.02.2026, поштове відправлення повернуто 02.03.2026, обов`язок за вимогою не виконано. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про дотримання позивачем процесуального строку звернення до суду.
Суд окремо оцінює довід позивача щодо наявності у відповідача права керування транспортним засобом. За наданими матеріалами, у відомостях ІТС «Оберіг» зазначено, що відповідач має посвідчення водія. Відповідач ці відомості не спростував. Доказів того, що відповідач позбавлений права керування транспортними засобами або ніколи його не набував, суду не подано.
Суд приходить до висновку, що об`єктом тимчасового обмеження у цій справі є реально існуюче право відповідача на керування транспортними засобами, а тому застосування заходу є юридично можливим.
Частина дев`ята статті 283-2 КАС України встановлює обставини, за наявності яких суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема якщо встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом позбавляє особу основного законного джерела засобів до існування або якщо особа використовує транспортний засіб у зв`язку з інвалідністю чи утриманням осіб з інвалідністю.
Судом досліджено надані позивачем відомості про те, що щодо відповідача відсутні дані про встановлену інвалідність І чи ІІ групи, про наявність на утриманні дитини з інвалідністю або осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, а також про перебування на утриманні дитини з інвалідністю.
Відповідач не надав суду доказів того, що право керування транспортними засобами є для нього основним законним джерелом засобів до існування, що він працює водієм, здійснює перевезення як підприємницьку діяльність або використовує транспортний засіб виключно у зв`язку з інвалідністю чи утриманням осіб з інвалідністю.
Суд приходить до висновку, що обставини, які відповідно до частини дев`ятої статті 283-2 КАС України унеможливлюють задоволення позову, у даній справі не встановлені.
Суд відхиляє можливий аргумент відповідача про непропорційність тимчасового обмеження права керування транспортними засобами. Застосований захід є тимчасовим, не має карального характеру, не є позбавленням права керування транспортними засобами як адміністративним стягненням, а спрямований на спонукання особи до виконання конкретного обов`язку військовозобов`язаного.
Захід обмежений у часі не календарною датою, а юридичною подією - виконанням або відкликанням вимоги № 2/493 від 16.02.2026. Отже, відповідач має реальну можливість самостійно припинити дію обмеження шляхом виконання законної вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Суд приходить до висновку, що тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами у цій справі відповідає принципу пропорційності, оскільки: передбачене законом; переслідує легітимну мету - забезпечення виконання мобілізаційних обов`язків у період воєнного стану; є необхідним, оскільки менш обтяжливі заходи, зокрема звернення до органів поліції щодо доставлення та направлення вимоги, не забезпечили виконання відповідачем обов`язку; є співмірним, оскільки не позбавляє відповідача права власності, права на працю чи права на пересування загалом, а лише тимчасово обмежує спеціальне право керування транспортними засобами до моменту виконання або відкликання вимоги.
Суд також відхиляє можливий аргумент про те, що для застосування статті 283-2 КАС України необхідна попередня постанова про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за статтею 210 або 210-1 КУпАП. Предметом цієї справи не є притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, а є застосування спеціального тимчасового заходу, передбаченого статтею 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та статтею 283-2 КАС України. Тому наявність або відсутність постанови у справі про адміністративне правопорушення не є самостійною умовою для відмови в задоволенні позову, якщо позивач довів невиконання відповідачем обов`язків військовозобов`язаного, вжиття передбачених законом попередніх заходів та невиконання направленої вимоги.
Судом встановлено, що відповідач не скористався правом на подання відзиву, не подав доказів на підтвердження поважності причин неприбуття, не спростував обставин, зазначених позивачем, та не довів наявність винятків, передбачених частиною дев`ятою статті 283-2 КАС України.
Разом з тим відсутність відзиву не звільняє суд від обов`язку перевірити обґрунтованість позову. Суд перевірив надані позивачем докази та приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми для висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про тимчасове обмеження громадянина України у праві керування транспортними засобами під час мобілізації є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки такі витрати позивачем не заявлялись і матеріалами справи не підтверджені, судові витрати розподілу не підлягають.
Згідно з частиною дванадцятою статті 283-2 КАС України рішення суду у справах, визначених цією статтею, підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому законом.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 268-272, 283-2, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 22, 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтями 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 65 Конституції України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про тимчасове обмеження громадянина України у праві керування транспортними засобами під час мобілізації - задовольнити.
Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , у праві керування транспортними засобами під час мобілізації - на строк до виконання або відкликання вимоги ІНФОРМАЦІЯ_3 № 2/493 від 16.02.2026 про виконання обов`язку військовозобов`язаним.
Рішення суду в частині тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами підлягає негайному виконанню.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Подання апеляційної скарги на це рішення суду не перешкоджає його виконанню.

Суддя:        РОМАН БАКЛАНОВ