ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року
м. Київ

справа № 523/16348/24
провадження № 51-4817 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді   ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_6 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Суворовський районний суду м. Одеси вироком від 21 листопада 2024 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, засудив ОСОБА_7 за: 
- ч. 2 ст. 342 КК до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 роки; 
- ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
14 лютого 2024 року працівники правоохоронного органу - інспектори управління патрульної поліції в Одеській області сержант поліції ОСОБА_8 та лейтенант поліції ОСОБА_9 під час несення служби на території Пересипського району м. Одеси приблизно о 15:49 отримали повідомлення зі спеціальної служби «102» про те, що на вул. Чорноморського Козацтва невідома особа, ймовірно у стані алкогольного сп`яніння, керує вантажним автомобілем «ТАТА», та вирушили на службовому автомобілі «Toyota Prius», державний номер НОМЕР_1 , за вказаною адресою.
Приблизно о 16:00 біля будинку № 2 на вул. 7-ма Пересипська в м. Одесі, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 помітили автомобіль «ТАТА», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , представились йому співробітниками поліції й повідомили останньому про причину зупинки.
Після цього ОСОБА_8 , з метою перевірки документів, висловив ОСОБА_7 законну вимогу пред`явити посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
ОСОБА_7 , переслідуючи мотиви явної неповаги до встановленого законом порядку здійснення працівниками правоохоронного органу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 своїх службових обов`язків, відмовився пред`являти їм відповідні документи.
Надалі ОСОБА_7 на неодноразові повторні законні вимоги співробітників поліції щодо пред`явлення посвідчення водія і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не реагував та намагався залишити місце вчинення правопорушення, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У зв`язку з цим співробітники поліції прийняли рішення про адміністративне затримання ОСОБА_7 з метою подальшого складання протоколу про адміністративне правопорушення та, оцінивши ситуацію, застосували стосовно останнього спеціальний засіб - кайданки.
Через невиконання ОСОБА_7 подальшої вимоги працівника поліції присісти на заднє сидіння службового автомобіля для подальшого його транспортування ОСОБА_8 прийняв рішення про застосування стосовно ОСОБА_7 фізичного впливу (сили). 
Однак у цей час, ОСОБА_7 , діючи умисно, з хуліганських мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, почав чинити співробітникам поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 опір, який виразився в активній фізичній протидії: напруженні м`язів тіла, впиранні головою та спиною у дверний отвір службового автомобіля, відштовхуванні патрульних від себе тулубом, виставлянні ніг із транспортного засобу назовні та падінні на підлогу. При цьому, на законні вимоги працівників поліції ОСОБА_7 не реагував, висловлювався на їхню адресу нецензурною лайкою, що в результаті призвело до підриву ним авторитету органів державної влади в особі працівників поліції.
Після чого приблизно о 16:40 ОСОБА_7 , перебуваючи за вищезазначеною адресою на задньому сидінні службового автомобіля «ToyotaPrius», державний номер НОМЕР_1 , усвідомлюючи, що інспектор поліції ОСОБА_8 , який був одягнений у формений одяг працівника поліції та мав при собі спеціальні засоби захисту, є працівником правоохоронного органу та виконує свої службові обов`язки, умисно наніс ОСОБА_8 , який у цей час намагався перемістити його ноги до салону автомобіля, удар правою ногою в голову, заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, не погодившись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, подав касаційну скаргу, в якій просить їх змінити, виключивши з них як зайву кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342 КК та покарання, призначене на підставі ст. 70 цього Кодексу.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції при кваліфікації дій  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК не зважив на те, що дії обвинуваченого охоплювалися об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, і не потребували окремої кваліфікації за ч. 2 ст. 342 цього Кодексу, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. 
Крім того, посилається на те, що суд апеляційної інстанції, маючи процесуальні можливості, не виправив помилку, допущену судом першої інстанції.
Захисник  ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного, подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що:
- суд першої інстанції:
- неправильно кваліфікував дій  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, оскільки опір та насильство застосовані до працівника правоохоронного органу, що об`єднані єдиним умислом, вчинені безпосередньо після вчинення його підзахисним опору співробітникам поліції під час фактичного затримання останнього, утворює одне кримінально каране діяння і не потребує додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 КК;
- призначив ОСОБА_7 надмірно суворе покарання, не врахувавши належним чином даних про особу обвинуваченого та думки прокурора щодо можливості застосування інституту звільнення від відбування призначеного покарання, які є підставою для застосування положення ст. 75 КК; 
- суд апеляційної інстанції: 
- належним чином не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання та можливості застосувати ст. 75 КК;
- провів апеляційний розгляд кримінального провадження під час повітряної тривоги за відсутності обвинуваченого, який бажав брати участь у судовому засіданні.
На касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, подав письмове заперечення, в якому, наводячи відповідні обґрунтування, просив залишити скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав свою касаційну скаргу та частково - касаційну скаргу захисника. 
Захисник підтримав свою касаційну скаргу та не заперечував проти касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесного закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
У поданих касаційних скаргах:
- прокурор покликається на істотне порушення вимог кримінального процесного закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність;
- захисник - на істотне порушення вимог кримінального процесного закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного.
Доводи про здійснення апеляційного розгляду без участі обвинуваченого
У касаційній скарзі захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження під час повітряної тривоги у відсутність обвинуваченого ОСОБА_7 , який бажав брати участь у судовому засіданні.
За приписами ст. 405 КПК апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 цього Кодексу. 
Неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається (ч. 4 ст. 405 КПК).
Згідно з ч. 4 ст. 401 КПК обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового засідання від 18 грудня 2025 року:
- ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про судове засідання 18 грудня 2025 року (а.к.п. 168);
- під час апеляційного розгляду захист ОСОБА_7 здійснював професійний адвокат ОСОБА_6 ;
- захисник та обвинувачений не подавали суду письмових клопотань про відкладення судового засідання та документів на підтвердження поважності причин неявки ОСОБА_7 ;
- суд апеляційної інстанції вислухав позиції сторін кримінального провадження, в тому числі захисника ОСОБА_6 , який не просив відкласти судове засідання на інший день та вважав можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.
Виходячи з приписів ст. 401 КПК, участь обвинуваченого в апеляційному провадженні не була обов`язковою: ОСОБА_7 не утримувався під вартою, вирок не оскаржувався стороною обвинувачення, суд апеляційної інстанції не визнавав його участь обов`язковою.
Відтак колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції, розглянувши кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого, не порушив указаних положень кримінального процесуального закону, а тому касаційна скарга захисника в цій частині є безпідставною.
Доводи про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 . 
У касаційних скаргах прокурор та захисник зазначають про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд першої інстанції при кваліфікації дій  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК не зважив на те, що дії обвинуваченого охоплювалися об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, і не потребували окремої кваліфікації за ч. 2 ст. 342 цього Кодексу.
Колегія суддів погоджується з цими доводами касаційних скарг з огляду на таке.
Відповідно до ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Вимогами ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 14 лютого 2024 року о 15:49 ОСОБА_7 , діючи умисно, з хуліганських мотивів чинив опір співробітникам поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який виразився в активній фізичній протидії під час поміщення його до службового автомобіля, та того ж дня, приблизно о 16:40, ОСОБА_7 продовжив свою протиправну діяльність, під час намагання працівником поліції ОСОБА_8 руками перемістити його ноги до салону транспортного засобу умисно наніс удар ногою в голову останньому, заподіявши потерпілому ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Суд першої інстанції за результатом судового розгляду такі дії ОСОБА_7 кваліфікував: за ч. 2 ст. 342 КК як опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, за ч. 2 ст. 345 КК як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
У разі коли особа спочатку вчиняє менш суспільно небезпечне діяння, а потім - більш суспільно небезпечне однорідне посягання, і вчинене охоплюється єдиним умислом, вчинене підлягає кваліфікації як одиничне більш суспільно небезпечне кримінальне правопорушення. 
За встановленими в даному кримінальному провадженні обставинами, опір та насильство, застосовані ОСОБА_7 до представника правоохоронного органу, були об`єднані єдиним умислом, не були розірвані в часі, тобто діями засудженого одночасно були вчинені різні види посягань на працівників правоохоронного органу, розвиток подій від опору до застосування насильства відбувалися динамічно та практично одночасно. 
Відтак вчинені ОСОБА_7 неправомірні дії утворюють одне кримінально каране діяння, передбачене ч. 2 ст. 345 КК, і не потребують додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 цього Кодексу.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного суду, висловленою в постанові від 11 липня 2019 року (провадження № 51-8618 км 18, справа № 688/1521/17).
Ураховуючи вищезазначене, вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції, який, маючи процесуальні можливості, не зважив на допущені порушення норм матеріального права, підлягають зміні шляхом виключення з них вказівки на кваліфікацію та засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342 КК, а також застосування положення ч. 1 ст. 70 цього Кодексу.
Доводи про суворість призначеного покарання 
Захисник у касаційній скарзі вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного через безпідставне незастосування положення ст. 75 КК.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 
1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту;
4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, яке буде відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
За приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403,405,407,408,429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. З ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував: 
- ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень;
- наявність обставини, яка пом`якшує покарання - визнання своєї вини, та відсутність обставин, що його обтяжують;
- дані про особу обвинуваченого: ОСОБА_7  одружений, має двох дітей (2002, 2014 року народження), на спеціальному обліку лікаря психіатра не перебуває, страждає певними захворюваннями, однак із липня 2023 року за медичною допомогою не звертався, має постійне місце реєстрації та проживання, офіційно не працевлаштований, в силу ст. 89 КК є раніше не судимою особою, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності.
Також суд першої інстанції зважив на правові висновки Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлені в постановах від 22 березня 2018 року (справа № 759/7784/15-к), від 09 жовтня 2018 року (справа № 756/4830/17-к), та не визнав обставиною, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, щире каяття, оскільки матеріали кримінального провадження не містять відповідних доказів на підтвердження відшкодування обвинуваченим або намагання відшкодувати завдану потерпілому матеріальну чи моральну шкоду в певних розмірах.
Водночас суд першої інстанції не погодився із позицією прокурора щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання (ст. 75 КК), так як це не відповідатиме меті та завданням кримінального закону, особі обвинуваченого, обставинам і наслідкам доведеного в суді обвинувачення, а також не забезпечить виправлення цієї особи та попередження вчинення нових протиправних діянь.
Під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 370, 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого через безпідставне, на його думку, незастосування положення ст. 75 КК, які за своїм змістом є аналогічними до доводів, викладених у його касаційній скарзі, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції зважив на підвищену суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень стосовно працівників правоохоронного органу, відсутність щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, відомості про особу ОСОБА_7 та дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у визначених виді та розмірі (3 роки обмеження волі) повністю досягне мети його призначення, призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого та створить у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. 
Колегія суддів касаційного суду вважає призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 345 КК у виді обмеження волі, без застосування інституту звільнення від його відбування, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Також, на думку колегії суддів, це покарання не буде становити надмірний тягар для засудженого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора задовольнити, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Виключити з вироку та ухвали вказівку на кваліфікацію та засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342 КК, а також застосування ч. 1 ст. 70 цього Кодексу.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3