ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3620/26 Справа № 932/962/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 25 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3  про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) 
Позов мотивовано тим, що вона є донькою ОСОБА_3 і на даний момент навчається на I курсі денної форми навчання Дніпровського національного університету імені О.Гончара, на факультеті української та іноземної філології та мистецтвознавства на бюджетній основі. Позивач проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні. Заробітна плата матері позивачки становить 20 000 грн на місяць, з яких значна частина витрачається на оплату оренди житла в м. Дніпро. Інших джерел доходу позивачка не має. У зв`язку з цим, позивач опинилася в складному матеріальному становищі, що ускладнює можливість забезпечити належний рівень життя та навчання позивачки. Беручи до уваги вищезазначене, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення нею 23-х років за умови, що остання буде продовжувати навчання. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Дніпра від 25 листопада 2025 року позов задоволено та ухвалено: Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 29.01.2025 до 30.06.2028 включно. Вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 після досягнення повноліття продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги, з огляду на принцип рівності прав та обов`язків батьків в утриманні дитини, враховуючи не надання відповідачем доказів відсутності у нього можливості надання матеріальної допомоги доньці, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими; позов підлягає задоволенню шляхом стягнення 1/4 усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, тобто з 29.01.2025 року і до закінчення донькою навчання, тобто до 30.06.2028 року, включно. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_3  просить рішення суду скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 25 листопада 2025 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Так, судом встановлено, що що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис № 560 (а.с. 8). 
ОСОБА_2 є студенткою Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, на факультеті української та іноземної філології та мистецтвознавства на бюджетній основі, термін навчання до 30.06.2028, що підтверджується довідкою від 28.01.2024 № 87/225/51, виданою Дніпровським національним університетом імені Олесі Гончара (а.с. 10). 
Позивач зазначає, що потребує матеріальної допомоги, оскільки мешкає разом з матір`ю, половина заробітної плати сплачується на оренду житла, власного доходу вона немає. Також вказує, що відповідач є працездатною особою та може надавати допомогу, інших дітей немає. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що скільки ОСОБА_2 після досягнення повноліття продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги, з огляду на принцип рівності прав та обов`язків батьків в утриманні дитини, враховуючи не надання відповідачем доказів відсутності у нього можливості надання матеріальної допомоги доньці, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими; позов підлягає задоволенню шляхом стягнення 1/4 усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, тобто з 29.01.2025 року і до закінчення донькою навчання, тобто до 30.06.2028 року, включно. 
Проте, колегія суддів не може погодитись, з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Довідкою Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара від 28 січня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є студенткою Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, на факультеті української та іноземної філології та мистецтвознавства на бюджетній основі, термін навчання до 30.06.2028(а.с. 10). 
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Отже, у даній справі не встановлено такого обов`язкового складника для стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, як існування потреби у зв`язку з навчанням у матеріальній допомозі.
Окрім того, позивачкою при зверненні з цим позовом не зазначено про конкретні потреби та витрати, які вона несе у зв`язку із навчанням, а також не обґрунтовано заявленої суми аліментів.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч. 1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).
Оцінюючи обставини справи в сукупності та взаємозв`язку з нормами закону, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання про помилковість висновку місцевого суду, що у зв`язку з навчанням позивач потребує матеріальної допомоги, яку її батько має можливість надавати. 
Однак, встановивши, що ОСОБА_2 навчається на бюджетній основі, доказів про відсутність доходів, стипендії до суду не було надано, суд першої інстанції не врахував, що позивач не довела існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є її процесуальним обов`язком, не надала будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у неї потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо), у зв`язку з чим оскаржуване рішення не може залишатися чинним та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.
Також, суд першої інстанції не з`ясував матеріальний стан відповідача, не звернув на те, згідно довідки від 18 липня 2023 року №12415002867257 він взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, мешкає зі своєї матір`ю, яка є непрацездатною пенсіонеркою що підтверджується довідками виданими Пенсійним фондом України ОК-7 та ОК-5 (а.с.84, 88, 89, 90). 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 25 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Так відповідно до п. п. 3, 9 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач та відповідач звільненні від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 
За таких обставин компенсація судових витрат по оплаті судового збору повинна бути проведена у порядку визначеному законом. 
Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   – задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 25 листопада 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів – відмовити.
Компенсувати судові витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у порядку, встановленому законом. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров
Судді М.Ю. Петешенкова
В.С. Городнича