ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1452/19
Провадження № 2/362/24/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2026 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
за участю секретаря Тельнової О.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та її законного представника ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Леончук Інна Борисівна, Васильківська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання заповіту недійсним,
в с т а н о в и в:
У березні 2019 року представник ОСОБА_1 – адвокат Дуля Т.В. звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 23.12.2019 року (а.с. 62-64 т. 1), просить визнати недійсним заповіт від 18.11.2011 року, складений її батьком ОСОБА_4 , посвідчений Смоліною І.В., державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області від 18.11.2011 року, зареєстрований в реєстрі №1-3822.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_4 , після смерті якого залишилось спадкове майно, яке складається з будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки загальною площею 0,32 га за вказаною адресою, автомобіля ВАЗ 21310, 2003 року випуску, грошових коштів, що знаходились на рахунках банку. Позивач в установленому законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки вона є єдиним спадкоємцем. Проте, їй стало відомо, що за життя у 2011 році батько склав заповіт на іншу особу. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 з 1960 року по день смерті хворів на психопатію, стан декомпенсації, обумовлений психогенною ситуацією та перебував на обліку в Київській обласній психоневрологічній лікарні, постійно проходив відповідне лікування. Позивач вважає, що під час укладення заповіту батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зв`язку з тяжкою психічною хворобою, його волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину не було вільним та не відповідало його волі та намірам, а тому заповіт є недійсним, особа не мала права на його укладення.
Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Корнієнко С.В. від 12.03.2019 року відкрито провадження у справі в загальному порядку, призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 15).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2019 року у зв`язку з відстороненням судді від посади, вказана справа передана судді Лебідь-Гавенко Г.М. (т.1 а.с. 47).
Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Лебідь-Гавенко Г.М. від 20.06.2019 року прийнято до свого провадження вказану справу, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.48).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2019 року замінено первісного відповідача приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Леончук І.Б. належним відповідачем - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її законного представника ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 66-67).
05.03.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Луценко Д.С. подав до суду заперечення на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позовні вимоги є необгрунтованими, безпідставними, такими, що не доведені належними доказами, зокрема, щодо відсутності у спадкодавця дієздатності на момент складення заповіту. Державним нотаріусом при складанні заповіту було перевірено дієздатність спадкодавця, про що зроблено відповідний запис у посвідчувальному написі нотаріуса в заповіті. Відповідачі з 2000 року проживали на одному з об`єктів спадкування, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач не спілкувалась з батьком, його похованням не займалась. Після смерті ОСОБА_4 його похованням займалась виключно ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_4 набував та продавав об`єкти нерухомого майна, що відносяться до спадкової маси в межах оскаржуваного заповіту, що спростовує доводи позивача, що спадкодавець був обмежено дієздатний (т. 1 а.с.86-88).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2020 року витребувано у Васильківськьої Центральної районної лікарні історію хвороби хворого пацієнта ОСОБА_4 , 1934 року народження. Витребувано у Київському обласному психіатрично-наркологічному медичному об`єднанню (бувша Київська обласна психоневрологічна лікарня), історію хвороби хворого пацієнта ОСОБА_4 , 1934року народження (т.1 а.с. 106-107).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2021 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_4 (т.1 а.с. 173-176).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с. 187).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2023 року витребувано у Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» оригінали епікризів з медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_4 за 1969-1974 рр. Витребувано у приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Смоліної І.В. письмові пояснення, з відображенням особливостей поведінки, висловлювань та емоційного реагування ОСОБА_4 під час оформлення заповіту 18.11.2011 року, а також мотивацію складання ним цього правочину (т. 1 а.с. 215).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2023 року матеріали справи направлено для продовження проведення призначеної ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2021 року посмертної судово-психіатричної експертизи. Провадження у справі зупинено до закінчення проведення посмертної судово-психіатричної експертизи (т. 2 а.с.19-20).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.05.2024 року провадження по справі відновлено, призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 29).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2024 року витребувано у Калинівської міської амбулаторії загальної практики сімейної медицини оригінал медичної карти амбулаторного хворого (загальносоматичної) на ім`я ОСОБА_4 , 1934 року народження, а також, інформацію про перебування/неперебування під наглядом (раніше обліком) у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра ОСОБА_4 , 1934 року народження (т. 2 а.с. 54-58).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2024 року задоволено частково клопотання судового експерта Державної установи «Науково-дослідного інституту психіатрії Міністерства охорони здоров`я України». Додатково надано у розпорядження експерта додаткові докази. Повторно направлено справу до Державної установи «Науково-дослідного інституту психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» для продовження проведення призначеної ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2021 посмертної судово-психіатричної експертизи (т. 2 а.с. 78-83).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2025 року відновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 101).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Дулі Т.В. про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 123-126).
ОСОБА_1 , та її представник адвокат Дуля Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Ткач О.А. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити, зазначила, що позивач, як на підставу визнання недійсним заповіту посилалась на хворобу спадкодавця, однак, висновком судово-психіатричного експерта від 21.02.2025 року зазначено, що померлий ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а тому позовні вимоги є спростованими висновком експерта.
Інші учасники справи до суду не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належним чином.
За наслідком розгляду даного процесуального питання, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання для ухвалення та проголошення судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечення відповідача на позовну заяву, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та відмови позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідност. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 19.10.2018 року (т. 1 а.с. 6-7).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 8).
В матеріалах справи наявна належним чином завірена копія спадкової справи №18/2018 року, відкрита приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б. від 18.10.2018 року щодо майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що була надана на вимогу суду (т. 1 а.с. 18-38).
Відповідно до відомостей спадкової справи №18/2018 року, слідує, що за життя, а саме 18.11.2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті і на що законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт прочитаний уголос та підписано особисто ОСОБА_4 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі №1-3822. 
Зі змісту заповіту вбачається, що заповіт записаний державним нотаріусом, зі слів ОСОБА_4 , особу встановлено, дієздатність перевірено (т.1 а.с. 26-27).
17.10.2018 року ОСОБА_3 як законний представник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 18.11.2011 року після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 30).
23.10.2018 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 (т.1 а.с. 33).
05.11.2018 року позивач подала приватному нотаріусу заяву, в якій повідомила про намір оскаржити заповіт складений ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 38).
21.02.2025 року Державною установою «Інститут судової психіатрії МОЗ України» складено висновок судово-психіатричного експерта №258, відповідно до якого зазначено, що на період вчинення ОСОБА_4 правочину – укладання заповіту від 18.11.2011 року, він страждав на психічний розлад – «Істероїдний розлад особистості. Стан компенсації (F60.4 за МКХ 10 перегляду). За своїм психічним станом на період 18.11.2011 року (укладання заповіту) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2 а.с.87-99).
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, який за змістом статті 1233 ЦК України є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок смерті.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до статті 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є одним з основних принципів спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту встановлені статтями 1247-1253 ЦК України.
За змістом частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17).
Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним, згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності». При цьому, слід врахувати, що в контексті ч. 1ст. 225 ЦК України, заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.
Отже, закон не пов`язує наявність не психічної хвороби із нездатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Перебування заповідача у хворобливому, навіть тяжкому стані, не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.
Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.
Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.
В обґрунтування позовних вимог про визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 посилалася на те, що наявність оспорюваного заповіту порушує її права як спадкоємця за законом. Позивач зазначала, що волевиявлення ОСОБА_4 під час складення заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки останній через психічний стан не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із того, що відповідно до положень цивільного законодавства підставою для визнання заповіту недійсним є встановлення обставин, які свідчать про те, що на момент його складення заповідач не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі.
Разом з тим, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що на момент посвідчення заповіту від 18.11.2011 року ОСОБА_4 перебував у такому психічному стані, який позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять.
Навпаки, висновком судово-психіатричної експертизи №258, проведеної Державною установою «Інститут судової психіатрії МОЗ України», наявного в матеріалах справи, встановлено, що на момент укладення заповіту від 18.11.2011 року ОСОБА_4 страждав на психічний розлад – «Істероїдний розлад особистості. Стан компенсації» (F60.4 за МКХ-10). За своїм психічним станом на момент складання заповіту ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б спростовували наведений висновок експертизи або підтверджували нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент посвідчення заповіту, позивачем суду не надано.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
За загальними правилами доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів того, що на момент складання заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 203, 207, 215, 1233, 1247, 1248, 1251, 1254, 1257 ЦК України, статтями 2, 4, 5, 10-12, 76-81, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та її законного представника ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Леончук Інна Борисівна, Васильківська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання заповіту недійсним - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , законний представник ОСОБА_3 ,    ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Леончук Інна Борисівна, адреса: 08601, Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 12, офіс 26.
Третя особа: Васильківська районна державна нотаріальна контора Київської області, адреса: 08601, Київська обл., м. Васильків, вул.Чехова, 1.
Текст рішення складено 23.06.2026 року.
Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко