Номер провадження: 22-ц/813/3407/26 
Справа № 521/12812/25
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
Вадовської Л.М., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря Малюти Ю.С., 
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОШОП», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 рокуу складі судді Поліщук І.О., 
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОШОП» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ц якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь у розмірі 409 795,00 грн. та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між Відповідачем та ТОВ «АВТО ШОП» 30 квітня 2025 року укладено договір Купівлі - продажу автомобіля №30/04/2025/50-15. На виконання цього договору ТОВ «АВТО ШОП» передало у власність ОСОБА_1 легковий транспортний засіб BMW 328D, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова: НОМЕР_1 . Зазначені обставини підтверджуються Актом приймання-передачі транспортного засобу від 30 квітня 2025 року. Відомості про реалізацію транспортного засобу були внесені в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру Головного сервісного центру МВС України на підставі Акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8579/25/003452 від 17 червня 2025 року. Отже, ТОВ «АВТО ШОП» свої зобов`язання по договору Купівлі - продажу №30/04/2025/50-15 виконало повністю. Відповідач зі своєї сторони не виконав взятих на себе зобов`язань по договору Купівлі - продажу №30/04/2025/50-15 щодо оплати вартості легкового транспортного засобу BMW 328D, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова: НОМЕР_1 у розмірі 409 795,00 грн. у тому числі ПДВ: 68 299,17 грн. Позивач 02 липня 2025 року направив до відповідача вимогу №02/07-7 від 02.07.2025, в якій вказав про заборгованість і про необхідність у семиденний термін сплатити її. Згідно даних відстеження поштових відправлень на сайті Укрпошти, Відповідач отримав вказану вимогу 05.07.2025 але не виконав вказаних у ній вимог. Зазначені обставини стали приводом для звернення з вказаним позовом до суду.

Позиція відповідача в суді першої інстанції
Представник Синиці В.В. у відзиві на позовну заяву просив відмовити в повному обсязі. Вказував, що наведені в позові твердження не відповідають дійсним обставинам. Відповідач виконав свої договірні зобов`язання в повному обсязі, здійснивши оплату за договором. Адвокат Мука А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звертав увагу суду на те, що Акт огляду реалізованого транспортного засобу № 8579/25/002767 від 30.04.2025 року є першим, але не остаточним. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 № 1200 «Про затвердження Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери», виправлення у складених у письмовій формі актах огляду реалізованих транспортних засобів не допускаються. У разі допущення помилки під час видачі такого акту він підлягає анулюванню в паперовому та електронному вигляді, після чого складається новий акт, який і передається покупцеві. Саме з цієї підстави приблизно через місяць, а саме 17 червня 2025 року, Позивачем було видано остаточний Акт огляду реалізованого транспортного засобу № 8579/25/003452. При цьому, коли Відповідач звернувся до сервісного центру МВС для здійснення реєстраційних дій, йому було повідомлено, що перший Акт огляду реалізованого транспортного засобу від 30.04.2025 року є недійсним. У зв`язку з цим Відповідач зателефонував Позивачу з проханням видати новий належний акт. Позивач не заперечував та оформив остаточний Акт огляду від 17.06.2025 року, який і був переданий Відповідачу. Однак у своїй позовній заяві Позивач не надав суду перший акт від 30.04.2025 року та не зазначив факту його анулювання, чим фактично приховав істотні обставини справи. Така вибірковість у поданні доказів свідчить про намагання створити викривлене уявлення щодо фактичного виконання Відповідачем своїх зобов`язань. Очевидно, що у випадку відсутності факту оплати з боку Відповідача Позивач не мав би жодних правових підстав для видачі нового акту огляду. Крім того, у підтвердження факту проведення розрахунку Відповідачу було видано касовий ордер, який, на жаль, згодом було втрачено. Проте втрата цього документа жодним чином не свідчить про невиконання зобов`язань. Стороною відповідача зазначається, що у договорі купівлі-продажу № 30/04/2025/50-15 від
30.04.2025 відсутнє чітке визначення строку оплати та строку його дії. Тому фактичне складання та видача актів огляду транспортного засобу підтверджують, що Відповідач оплатив товар у повному обсязі та належним чином виконав свої договірні зобов`язання. Крім того, згідно з п. 4.4. Договору, після передачі товару за Актом приймання-передачі від 30.04.2025, Продавець втрачає право власності на транспортний засіб, а Покупець набуває його у власність та без будь-яких законодавчих обмежень користується і розпоряджається ним. Факт складання такого акту та подальше оформлення остаточного Акту огляду реалізованого транспортного засобу від 17.06.2025 року підтверджує, що обов`язки за договором були виконані належним чином, а право власності на транспортний засіб законно перейшло до Відповідача. Більше того, вимога Позивача від 02.07.2025 року про нібито несплату за договором є юридично та фактично необгрунтованою. На цю дату у Відповідача вже був на руках остаточний Акт огляду РЕАЛІЗОВАНОГО транспортного засобу від 17.06.2025 року, що саме по собі свідчить про належне виконання умов договору та проведення повного розрахунку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотивування його висновків
Рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року позов – задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АВТО ШОП» заборгованість у розмірі 409 795,00 грн. та сплачений судовий збір у сумі - 6150,00 гривень. 
Рішення суду мотивовано тим, що тільки фіскальні та товарні чеки, касовий ордер є доказами на підтвердження факту оплати товару, а Акти –приймання передач підтверджують факт передачі майна від одного суб`єкта до іншого.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «АВТОШОП».
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у договорі купівлі-продажу №30/04/2025/50-15 від 30.04.2025 відсутнє чітке визначення строку оплати та строку його дії. Тому фактичне складання та видача актів огляду транспортного засобу підтверджують, що Відповідач оплатив товар у повному обсязі та належним чином виконав свої договірні зобов`язання.
Крім того, згідно з п. 4.4. Договору, після передачі товару за Актом приймання-передачі від 30.04.2025, Продавець втрачає право власності на транспортний засіб, а Покупець набуває його у власність та без будь-яких законодавчих обмежень користується і розпоряджається ним. Факт складання такого акту та подальше оформлення остаточного Акту огляду реалізованого транспортного засобу від 17.06.2025 року підтверджує, що обов`язки за договором були виконані належним чином, а право власності на транспортний засіб законно перейшло до Відповідача. Більше того, вимога Позивача від 02.07.2025 року про нібито несплату за договором є юридично та фактично необґрунтованою. На цю дату у Відповідача вже був на руках остаточний Акт огляду реалізованого транспортного засобу від 17.06.2025, що саме по собі свідчить про належне виконання умов договору та проведення повного розрахунку.За таких обставин вимога про сплату «заборгованості» є юридично необґрунтованою та суперечить власним діям Позивача. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у Відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу, оскільки здійснив формальну та однобічну оцінку доказів, не врахувавши фактичну поведінку сторін та реальні обставини виконання договору.

Явка учасників справи в апеляційній інстанції
В судовому засіданні 28.05.2026 представник ОСОБА_1 - адвокат Мука А.О. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити
Представник ТОВ «Авто Шоп» в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Від представника ТОВ «Авто Шоп» надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій також просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляд, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.
28.05.2026 суд перейшов на стадію ухвалення рішення, яке проголошено 11.06.2026.
В судове засідання, призначене на 11.06.2026 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 
30 квітня 2025 між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ШОП» укладено договір Купівлі - продажу автомобіля №30/04/2025/50-15, що сторонами не оспорюється.
На виконання цього договору ТОВ «АВТО ШОП» передало у власність ОСОБА_1 легковий транспортний засіб BMW 328D, 2015року випуску, білого кольору, номер кузова: НОМЕР_1 .
Вказане підтверджується Актом приймання-передачі транспортного засобу від 30 квітня 2025
Відомості про реалізацію транспортного засобу були внесені в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру Головного сервісного центру МВС України на підставі Акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8579/25/003452 від 17 червня 2025 року.
ТОВ «АВТО ШОП» свої зобов`язання по договору Купівлі - продажу №30/04/2025/50-15 виконало повністю.
На думку позивача, відповідач зі своєї сторони не виконав взятих на себе зобов`язань по договору Купівлі - продажу №30/04/2025/50-15 щодо оплати вартості легкового транспортного засобу BMW 328D, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова: НОМЕР_1 у розмірі 409 795,00 грн. (чотириста дев`ять тисяч сімсот дев`яносто п`ять гривень, 00 коп.) у тому числі ПДВ: 68 299,17 грн.
Позивач 02 липня 2025 направив до відповідача вимогу №02/07-7 від 02.07.2025 в якій вказав про заборгованість і про необхідність у семиденний термін сплатити її.
Згідно даних відстеження поштових відправлень на сайті Укрпошти, Відповідач отримав вказану вимогу 05.07.2025. 

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про задоволення позову. 

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Статтею 328 ЦК України закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до частини першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частинами першою, третьою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За положенням частини першої статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 30 квітня 2025 між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ШОП» укладено договір Купівлі - продажу автомобіля №30/04/2025/50-15, згідно з яким позивач передав у власність відповідача легковий транспортний засіб BMW 328D, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова: НОМЕР_1 .
Факт підписання договору купівлі-продажу сторонами не оспорюється, а тому у силу вимог статті 82 ЦПК України не потребує доказування.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно з частинами першою - третьою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до частини першої статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
У справі, яка переглядається, встановлено, що на виконання договору ТОВ «АВТО ШОП» передало у власність ОСОБА_1 легковий транспортний засіб BMW 328D, 2015року випуску, білого кольору, номер кузова: НОМЕР_1 . Вказане підтверджується Актом приймання-передачі транспортного засобу від 30 квітня 2025.
Сторонами у розділі 2 договору було визначено, що вартість договору складає 409 795 грн., без ПДВ 341 495,83 грн, в тому числі ПДВ 68 299,17 грн. Всі витрати, пов`язані з оплатою коштів несе Покупець. Оплата Товару проводиться в гривнях. 
Згідно, пунктами 4.2. та 4.4. договору Купівлі - продажу автомобіля №30/04/2025/50-15 від 30.04.2025 встановлено, що товар вважається переданим покупцю в момент підписання Акта приймання-передачі. З укладенням Акту приймання-передачі від продавця до покупця переходить право власності на товар, яким він розпоряджається на власний розсуд з подальшим складанням акту огляду реалізованого транспортного засобу, який є підставою в базі реалізації Д.І.О. –ТРЕЙД ІНТЕРНАЦІОНАЛ, з моменту державної реєстрації Автомобіля в уповноважених державних органах.
Водночас умовами договору купівлі-продажу не визначено способу розрахунку покупцем за отриманий товар.
Проте, колегія суддів вважає, що сам факт передачі транспортного засобу відповідачу є підтвердженням того, що продавець визнав виконання покупцем свого обов`язку з повної оплати.
Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому. При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому. Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.
У пункті 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) викладено висновок, що порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів критично оцінює доводи позовної заяви про відсутність повної оплати за договором, з огляду на те, що товариством було добровільно передано транспортний засіб та підписано акт-прийому передачі вказаного у договорі автомобіля. 
Колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено, що відповідачем не було внесено кошти на виконання умов договору купівлі-продажу. Товариство є юридичною особою, тому повинно вести відповідний бухгалтерський облік та зберігати вказані документи. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачем на рахунок чи до каси товариства в зазначений період не вносились кошти в обумовленому сторонами розмірі, виписки по рахунку також не містяться.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи сторонами було оформлено два акти огляду реалізованого транспортного засобу від 30.04.2025 та від 17.06.2025, та на час оформлення другого акту позивачем будь яких претензій щодо наявності заборгованості до відповідача не висувалось.
Таким чином, вказане свідчить, що факт складання такого акту та подальше оформлення остаточного Акту огляду реалізованого транспортного засобу від 17.06.2025 року підтверджує, що обов`язки за договором були виконані належним чином.
Частинами другою-четвертою статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Колегія суддів зазначає, що дії позивача під час укладання договору купівлі-продажу, підписання акту прийому-передачі транспортного засобу та безпосередньої передачі, без отримання грошових коштів за договором, є нетиповою поведінкою продавця. 
Відсутність у відповідача квитанції про оплату грошових коштів за договором купівлі-продажу, сама по собі не свідчить про доведеність позовних вимог. 
Отже, дії позивача під час укладення договору купівлі-продажу та передачі транспортного засобу відповідачеві, а надалі оспорення факту оплати, не може свідчити про доведеність позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної ОСОБА_1 , є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат 
Згідно з підпунктами б), в) пункту4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції – 9225.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина 
Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОШОП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу автомобілю відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ШОП» (ЄДРПОУ: 45124510) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 9225 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська 

С.О. Погорєлова