ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ           
19 травня 2026 року 
м. Харків
справа № 629/617/25
провадження № 22-ц/818/2035/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
інші учасники справи:
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Виконавчий Комітет Лозівської міської ради Харківської області, Служба у справах дітей Лозівської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2025 року у складі судді Каращук Т.О.,
Встановив
В січні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження №63 від 19.09.2013 року складений Панютинською селищною радою м. Лозова, Харківської області та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження №66 від 22.10.2014 року складений виконавчим комітетом Панютинської селищної ради м. Лозова, Харківської області; встановити опіку над малолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , призначивши ОСОБА_1 опікуном над ними; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 заробітку (доходу) але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. 
Позов обґрунтований тим, що за час сумісного проживання її сина ОСОБА_7 з ОСОБА_2 у них народилося двоє дітей, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , які на даний час перебувають на утриманні позивачки. Відповідачка ОСОБА_2 останні шість місяців з дітьми не проживає, не спілкується, не надає матеріальної допомоги, не займається їх вихованням. Вихованням дітей на даний час займається позивачка, між нею та онуками склалися доброзичливі стосунки, її син ОСОБА_7 з ними не проживає, оскільки відбуває покарання у вигляді позбавлення волі згідно вироку суду. Відповідачка по справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дітей, тому позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлена опіка над малолітніми ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . Призначено опікуном над ними ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 27.01.2025 року та до досягнення кожним із дітей повноліття.
В вересні 2025 року виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування подає заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.08.2025 року, оскільки стали відомі обставини, які є істотними та які не були і не могли бути відомі на час розгляду справи. 
Заява мотивована тим, що на час ухвалення рішення, батько дітей ОСОБА_7 відбував покарання в місцях позбавлення волі. Пізніше позивачка в усній розмові повідомила, що ОСОБА_7 був звільнений від відбування покарання для проходження військової служби. З метою підтвердження або спростування наданої позивачкою інформації, виконавчим комітетом було з`ясовано, що 20.05.2025 року Новобаварським районним судом м. Харкова батька дітей ОСОБА_7 було звільнено умовно-достроково від відбування основного покарання у виді позбавлення волі для проходження військової служби за контрактом, як особу яка виявила бажання проходити військову службу за контрактом. Враховуючи викладене виконавчий комітет просив скасувати рішення суду від 14.08.2025 року частково, а саме: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог щодо встановлення опіки та призначення її опікуном над малолітніми онуками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2025 року заяву задоволено. 
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14.08.2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Рішення мотивоване тим, що наявні підстави для перегляду судового рішення за нововиявленою обставиною, якою є умовно – дострокове звільнення батька дітей від відбування покарання та його перебування на військовій службі за контрактом. Тому підстави для задоволення позову про призначення ОСОБА_1 опікуном малолітніх дітей відсутні.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду від 25.11.2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнути з ОСОБА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є необ`єктивним, несправедливим, необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи, та є таким що порушує норми матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суду надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що малолітні діти перебувають тривалий час під наглядом та утриманням апелянта. Батько дітей разом з дітьми не проживає, оскільки він перебував в Холодногірській виправній колонії №18, а після його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання перебуває на військовій службі за контрактом. Відповідачка самоусунулась від виховання та піклування дітей, не надає їм матеріальної допомоги, що свідчать про байдужість матері до своїх дітей та її незацікавленість у вихованні, навчанні дітей та спілкуванні з дітьми, що є підставою для позбавлення її батьківських прав та стягнення з неї аліментів. Проте суд не надав повну оцінку письмовим доказам по справі та зробив необґрунтований висновок про відмову у позові про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволені позову про встановлення над дітьми опіки та призначення позиваки опікуном малолітніх, рішення суду не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджують матеріали справи відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 актовий запис № 63 орган державної реєстрації актів цивільного стану Панютиська селищна рада міста Лозова Харківської області зареєстровані батьки: ОСОБА_7 як батько, та ОСОБА_2 , як мати (а.с12).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 актовий запис № 66 орган державної реєстрації актів цивільного стану Панютиська селищна рада міста Лозова Харківської області зареєстровані батьки: ОСОБА_7 як батько, та ОСОБА_2 , як мати (а.с.13).
Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 комісія у складі ОСОБА_10 - головного спеціаліста сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, ні підставі заяви від ОСОБА_1 встановлено, що умови проживання добрі, Будинок обладнаний усіма необхідними меблями, та побутовою технікою ,зроблений косметичний ремонт, в наявності запас продуктів харчування. Для виховання дітей створені такі умови, для дітей облаштовані окремі кімнати є шафи для одягу, у дітей для їх відповідного віку є одяг та предмети особистої гігієни, канцелярське приладдя, гаджети для онлайн навчання. Стосунки в сім`ї традиційні, мати мешкає окремо, батько перебуває в місцях позбавлення волі. Відповідно до висновку для дітей створені всі умови належні для проживання та виховання. Бабуся забезпечує базові потреби дітей. (а.с.11)
Відповідно до довідок виданих Комунальним закладом «Панютинський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області ОСОБА_4 навчається в 4-Б класі, та ОСОБА_3 навчається в 5-В класі (а.с.14-15)
Відповідно до характеристики Комунального закладу «Панютинський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області від 21.01.2025 ОСОБА_4 навчається з першого класу. За час навчання в ліцеї зарекомендувала себе як старанна учениця. Добре розвинута пам`ять , розвинуте логічне мислення, без особливих труднощів формулює обчислювальні та граматичні навички. Дівчинка фізично розвинута, гарно читає, полюбляє рухливі ігри. В колективі знаходить спільну мову з однолітками. З вересня 2024 року ОСОБА_6 виховує бабуся. Стосунки з бабусею добрі, бабуся спілкується з вчителями та цікавиться успіхами онуки. (а.с.16)
Відповідно до характеристики Комунального закладу «Панютинський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області від 21.01.2025 ОСОБА_3 навчається в 5-В класі, має навчальні досягнення середнього та достатнього рівня , хлопець фізично розвинутий, добрий , дружелюбний, сором`язливий , в колективі знаходить спільну мову з однолітками. Вихованням сина займається мати ОСОБА_2 , останній час ОСОБА_5 проживає за бабусею. Стосунку в сім`ї задовільні. Мати виходить на зв`язок зі класним керівником за ініціативи класного керівника, самостійно не проявляє інтерес до успіхів в навчанні сина. (а.с.17)
Відповідно повідомлення від Державної установи « Холодногірська виправна колонія №18» ОСОБА_7 прибув для відбуття покарання.(а.с.19)
Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області як органу опіки та піклування від 25.03.2025 № 397 ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, зловживає алкогольними напоями. Батько дітей ОСОБА_7 прибув до відбування покарання до «Холодногірської виправної колонії №18». Всю турботу дітям віддає бабуся ОСОБА_1 . Діти не заперечують проти щодо призначення їм законного представника та просять визначити місце проживання з бабусею. На підставі вище зазначеного та поданих документів, матеріалів обстежень, бесід, враховуючи зазначена служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області вважає за можливим призначити ОСОБА_1 опікуном дітей. ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та опікуном над їх майном ,що буде відповідати інтересам дітей (а.с.50-51).
Даними ухвали Новобаварського районного суду м. Харкова від 20.05.2025 підтверджується, що до батька дітей – ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання за вироком суду для проходження військової служби за контрактом ( а.с. 139 – 140).
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі – СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою–четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Вищезазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Водночас, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. 
За змістом ст.183 КК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України). 
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.
Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Надані позивачем докази не свідчать про те, що відповідач свідомо та умисно тривалий час не виявляє до дітей батьківського піклування, так згідно даних характеристики виданої Комунального закладу «Панютинський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області від 21.01.2025 № 01 – 24/22 ОСОБА_8 навчається в 5-В класі, має навчальні досягнення середнього та достатнього рівня , хлопець фізично розвинутий, добрий , дружелюбний, сором`язливий , в колективі знаходить спільну мову з однолітками. Вихованням сина займається мати ОСОБА_2 , останній час ОСОБА_5 проживає за бабусею. Стосунку в сім`ї задовільні. Мати виходить на зв`язок зі класним керівником за ініціативи класного керівника, самостійно не проявляє інтерес до успіхів в навчанні сина (а.с.17).
За змістом відзиву на позовну заяву з вересня 2024 року малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за пропозицією позивачки та згодою відповідачки стали тимчасово проживати у позивачки. Відповідачка допомагала утримувати дітей, постійно спілкувалась та цікавилась їх розвитком та вихованням. Проте з жовтня 2024 позивач заборонила відповідачці спілкуватись з дітьми. ОСОБА_2 заперечує зловживання спиртними напоями, відвідування її помешкання представниками служби у справах дітей, з нею не проводились бесіди та на засідання органу опіки та піклування її не викликали. Відповідачка посилається на те, що вона бажає спілкуватись та піклуватись про дітей, має трьохкімнатну квартиру, де для дітей створені належні умови проживання, вважає, що діти перебувають у позивачки незаконно. 
Жодних належних та допустимих доказів зловживання відповідачкою алкогольними напоями, та негативного впливу на малолітніх дітей суду першої та апеляційної інстанції не надано. 
Тому судова колегія не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Оскільки суд, ухваливши рішення про відмову у задоволені позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не навів мотивів ухвалення такого рішення, рішення суду про відмову у задоволені позову в цій частині підлягає зміні.
Водночас судова колегія не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення аліментів, оскільки сторонами у справі не заперечується що діти в теперішній час постійно проживають з позивачкою, доказів існування між сторонами у справі спору щодо визначення місця проживання дітей суду не надані, як не доведено і те, що позивач утримує дітей примусово. Доведення факту проживання дітей окремо від матері на яку законом покладено обов`язок з їх утримання є підставою для висновку про обґрунтованість вимог особи з якою проживають діти про стягнення з відповідачки на її користь аліментів на утримання дітей. 
При визначенні розміру аліментів суд керуючись вимогами ст. 183 СК України, враховує вік дітей, відсутність даних про проблеми зі здоров`ям як у дітей так і у відповідачки та враховує наявність на утриманні відповідачки ще однієї дитини та вважає, що належним розміром аліментів, що підлягають стягненню з відповідачки на утримання обох дітей відповідно до вимог ч.2 ст.183 СК України буде 1/3 частина її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти за зазначеним рішенням будуть стягуватись з вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід змінити. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні в частині мотивів відмови у задоволені позову про позбавлення аліментів та задоволенні позову про стягнення аліментів. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційна скарга ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2025 року - змінити.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27.01.2025 року та до досягнення старшою дитиною повноліття.
В задоволені позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відмовити з мотивів викладених в дійсній постанові.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   О.Ю. Тичкова

Судді            О.В.Маміна

В.Б.Яцина