УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/692/24 Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В.І.
Категорія 3  Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б.,
суддів Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,
з участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/692/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Богданович Валентина Володимирівна, до Приватної багатопрофільної фірми «Яніцький», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , про визнання частки у статутному капіталі, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мокрецького В.І.,-

в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 , - ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 24 грудня 1992 року було зареєстровано господарське товариство - Приватна багатопрофільна фірма «Яніцький». Засновниками (учасниками) вказаного Товариства були ОСОБА_6 з часткою у Статутному капіталі 60% та ОСОБА_7 з часткою 40%. На час створення вказаного товариства його учасник ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_6 . Оскільки на день смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_6 частка останнього у статному капіталі не змінилася, то його померлій дружині ОСОБА_8 належало на праві спільної сумісної власності 1/2 частки її чоловіка ОСОБА_6 у статутному капіталі товариства, тобто 30 %. 
За життя ОСОБА_8 все своє майно заповіла ОСОБА_1 . Однак, приватний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що частка майнових та корпоративних прав за життя ОСОБА_8 не була визначена та виділена.
Таким чином, просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_8 120 грн у статутному капіталі приватної багатопрофільної фірми «Яніцький», що становить 60% вказаного статутного капіталу, а також просила визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 право на 30%, що дорівнює 1/2 частки від 60% статутного капіталу вказаної фірми.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2025 року позов задоволено. 
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на 120 грн у статутному капіталі приватної багатопрофільної фірми «Яніцький», що становить 60% статутного капіталу приватної багатопрофільної фірми «Яніцький».
Визнано за ОСОБА_1 право на частку у статутному капіталі приватної багатопрофільної фірми "Яніцький", у розмірі 60 грн, що становить 30 % статутного капіталу приватної багатопрофільної фірми «Яніцький», в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Омельчук ІМ., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Зокрема, зазначає, що якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.
З часу створення підприємства в 1992 році та до часу смерті в 2019 році, ОСОБА_8 не вчинила жодної дії, яка могла б свідчити, що вона вважає внесок до ПБФ "Яніцький" сплаченим за рахунок, в тому числі, її коштів.
Вказане обставина дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_8 за життя не вважала, що внесок ОСОБА_6 до ПБФ "Яніцький" був здійснений, в тому числі, за її кошти та не вчиняла жодних дій для підтвердження цієї обставини.
Вагомішим аргументом є те, що право власності іншого з подружжя на частку у статутному капіталі підприємства трансформується у право вимоги (зобов`язальне право), а саме: право на виплату половини вартості внесеного майна.
Однак, зазначивши відповідні норми, суд дійшов висновків, які їм прямо суперечать. Замість того, щоб визначити, чи має позивачка право на грошову компенсацію, суд помилково визнав об`єктом спільної сумісної власності саму частку в статутному капіталі (60%), помилково визнав за позивачкою як спадкоємицею право власності на 30% статутного капіталу, тобто речове право. Дані висновки суду суперечать правовій позиції Верховного Суду.
Отже, висновки суду не відповідають ані фактичним обставинам, ані наведеним ним же правовим позиціям. Суд мав би відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачкою було обрано неналежний спосіб захисту права – вона просила визнати право власності на частку, а не стягнути грошову компенсацію.
Так, як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_8 . На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 мав повних 69 років. Будучи особою пенсійного віку та внаслідок цього непрацездатною особою, ОСОБА_10 , незалежно від змісту заповіту, спадкував половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка, ст. 1241 ЦК України).
Оскільки він був єдиним спадкоємцем за законом, то у разі відсутності заповіту мав право на усе майно, що залишилося після смерті ОСОБА_8 , або на 30 відсотків вартості частки у підприємстві. Половина цієї частки становить 15 відсотків. Таким чином, позивачка, за позитивного підтвердження права на спадкування , може успадкувати право на витребування компенсації вартості 15 відсотків статутного капіталу підприємства.
На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 , спадкоємець ОСОБА_6 постійно проживав разом із спадкодавцем а тому вважається таким, що прийняв спадщину (ч.3 ст. 1268 ЦК України).
Доказами обставини, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали разом, є заява позивачки від 02.03.2020 року, в якій вона особисто зазначає, що спадкодавець на час відкриття спадщини проживала за адресою АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчена заява ОСОБА_8 від 29.05.2017 року, в якій вона особисто зазначила, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заява позивачки від 30.11.2022 року, в якій вона ще раз підтверджує місце проживання спадкодавця, Витяг з державного реєстру актів цивільного стану від 21.01.2022 року, в якому місцем проживання ОСОБА_6 зазначена адреса: АДРЕСА_1 , а також медичні документи (Виписки з історії хвороби, картка амбулаторного хворого), в яких місцем проживання ОСОБА_6 зазначена ця ж адреса.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Богданович В.В., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Зокрема, зазначає, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу. Статутний капітал та майно підприємства, сформовані за рахунок спільної власності подружжя, - є об`єктом їх спільної власності. На законодавчому рівні відсутні будь які заборони здійснювати поділ бізнесу між подружжям шляхом передачі у власність другому з подружжя половини належної частки у статутному капіталі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 24 грудня 1992 року було зареєстровано господарське товариство приватна багатопрофільна фірма «Яніцький» (код ЄДРПОУ 13565910), яке знаходиться у с. Оліївка, вул. Звягельська, 10 Житомирського району. Розмір статутного капіталу складає 200 грн. Засновниками (учасниками) вказаної фірми були ОСОБА_6 з часткою у статутному капіталі 60% (120 грн) та ОСОБА_7 з часткою 40% (80 грн), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
На час створення згаданої фірми її учасник ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 .
Згідно із заповітом, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Драч Н.В., 11 грудня 2014 року за реєстровим номером №383, ОСОБА_8 заповіла ОСОБА_1 все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, з чого б таке не складалося та де б воно не знаходилось і взагалі все те, на що вона за законом матиме право.
Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Заріцької Є.О. №140/02-31 від 30.11.2022 позивачці відмовлено у видачі на свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що частка майнових та корпоративних прав за життя ОСОБА_8 не була визначена.
Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/973-а від 22.07.2021 українські записи прізвища « ОСОБА_11 /« ОСОБА_11 » та « ОСОБА_12 /« ОСОБА_12 »», є ідентичними.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом невстановлена спільна сумісна власність на майно.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Під час визначення майна спільною сумісною власністю подружжя слід встановлювати не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.
За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
У ст. 65 СК України закріплено, що дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частиною 2 ст. 67 СК України визначено, що подружжям надано право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції вірно зазначив про те, що матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на спірне майно.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що корпоративні права приватної багатопрофільної фірми «Яніцький» набуті саме під час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , є їх спільною сумісною власністю.
Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 цього кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
За нормами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Позивачка не може реалізувати своє право власності на 30% частки у статутному капіталі приватної багатопрофільної фірми «Яніцький» у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 .
Оскільки статутний капітал приватної багатопрофільної фірми «Яніцький» складається з 200 грн, то 120 грн становлять 60% цього капіталу, які є правом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11 . Відтак ОСОБА_1 , як спадкоємиця за заповітом після смерті ОСОБА_8 , має право на 1/2 частку від 60%, що становить 30% статутного капіталу вказаної фірми.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду. 

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича, залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 липня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді