КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/42784/25
Провадження № 2/947/786/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
за участі в судовому засіданні:
- представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ;
- представника відповідача КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» - Холудєєва Бориса Єгоровича, в режимі відеоконференції,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
12.11.2025 року до Київського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана через представника – адвоката Бондаровського Сергія Івановича, до Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» про стягнення заборгованості з заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди в якій позивачка просить суд:
- стягнути з КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» на свою ОСОБА_1 користь заборгованість по заробітній платі в сумі 186915,55 грн.;
- стягнути з КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» на свою ОСОБА_1 користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку із розрахунку 17701,00 грн. на місяць, починаючи з 13.10.2025 року;
- стягнути з КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» на свою ОСОБА_1 користь моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що в період з 04.05.2018 року по 13.10.2025 року ОСОБА_1 працювала у КП «БДВК» на посаді інспектора з кадрів. З 13.10.2025 року наказом № 256 к/тр від 03.10.2025 року трудовий договір із ОСОБА_1 був припинений з причини звільнення працівника за власним бажанням. Згідно вказаного наказу КП «БДВК» було зобов`язане провести з робітником ОСОБА_1 розрахунки у строки, визначені статтею 116 КЗпП України; видати Заявнику у день звільнення письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні в порядку, визначеному ст.116 КЗпП України. 
Як зазначає представник позивачки, в порушення вказаної норми ст. 116 КЗпП України, наказу №256 к/тр від 03.10.2025 року, КП «БДВК» ОСОБА_1 не надано повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, не виплачена вся сума заробітної плати.
Згідно виписки по рахунку приватного клієнта №140000-2025/1020 ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» (номер основного рахунку НОМЕР_1 ), як посилається представник позивачки, ОСОБА_1 на зарплатну дебетову картку в період з 10.10.2025 року по 20.10.2025 року від КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» (у виписці – BDVK) надійшли кошти в сумі 22 305,07 грн. (2 902,09 грн. + 8 768,87 грн. + 10 634,11 грн. = 22 305,07 грн., всі платежі 13.10.2025 року). Ці виплати, на думку позивача, складаються із поточної заборгованості по заробітній плати, заборгованості за невикористані відпустки, за час тимчасової непрацездатності. 
Разом з тим, як зазначає представник позивачки, згідно з проведеним розрахунком заборгованості КП «БДВК» перед ОСОБА_1 по заробітній платі, заборгованість становить в сумі 186915,55 грн.
На думку позивача вказана заборгованість виникла внаслідок порушення відповідачем порядку виплати заробітної плати, а саме: згідно штатного розкладу тарифна ставка позивача складала 1,6 від мінімальної заробітної плати. Згідно Галузевої угоди між Міністерством розвитку громад та територій України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2017–2024 роки, зареєстрованої Мінсоцполітики України за № 7 від 31.01.2017 року, при нарахуванні заробітної плати на підприємстві повинен був застосовуватись коефіцієнт 1,6. Під час роботи позивача у КП «БДВК» діяли колективні договори: від 2016 року (ідентифікаційні відомості відсутні), від 2020 року (зареєстрований 16.11.2020 року ДССПтОЗ Білгород-Дністровської міської ради за №46), за якими при нарахуванні заробітної плати на підприємстві повинен був застосовуватись коефіцієнт 2. 
Як зазначає представник позивача, відповідач нараховував та виплачував позивачу заробітну плату без врахування вказаних коефіцієнтів. 
Позивачу при звільненні не було надано повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, не виплачена вся сума заробітної плати. Позивач також вважає, що відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку із розрахунку 17 701 грн. за місяць. 
Також, позивач зазначає, що незаконні дії відповідача, які виразились в невиплаті належної заробітної плати, наданні повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні суттєво порушили її права, що призвело, в тому числі, до відсутності коштів для існування та утримання сім`ї, ведення нормального, звичного образу життя. У зв`язку з чим позивачка змушена була позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сім`ї, докладати значних зусиль для зміни організації свого життя з метою економії коштів. Внаслідок чого, представник позивача зазначає, що через вказані дії відповідачка, позивачка понесла моральні страждання, які посилюються постійним нервовим стресом та, пов`язаними з ним конфліктами у сім`ї та з оточуючими, що також негативно відображається на побуті. Позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в 20 000 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. 
Суддею було встановлено, що позовна заява відповідає вимогам встановленим ст. 175-177 ЦПК України. Підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.
Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси. 
Суд зазначає, що позивачкою разом з позовом було надано заяву про відстрочення їй сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом до ухвалення рішення суду по справі, з посиланням на скрутне матеріальне становище, у тому числі з підстав наявної заборгованості по заробітній платі та оскільки позивачка після звільнення 03.10.2025 року наразі не працевлаштована.
В рамках перевірки поданої до суду позовної заяви на предмет відповідності вимогам статті 175, 177 ЦПК України та розгляду зазначеної заяви про відстрочення сплати судового збору, судом було встановлено, що позивачка на підставі положень ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи за пред`явленим позовом в частині вимоги про стягнення заборгованості за заробітною платою. Також встановлено, що за пред`явленим позовом в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, приймаючи подання до суду позовної заяви в електронній формі, сплаті підлягає судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з застосуванням коефіцієнту 0,8, для пониження відповідного розміру ставки судового збору, а відтак в сумі 968,96 грн.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.11.2025 року заяву ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору – задоволено. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 968 гривень 96 копійок по справі №947/947/42784/25 за пред`явлення позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, до ухвалення судового рішення у справі.
Також, разом із пред`явленим позовом до суду позивачкою було надано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18.11.2025 року задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/42784/25 шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Комунальному підприємству «Білгород-Дністровськводоканал», які знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, в межах суми позову 224 616 гривень 55 копійок, що будуть виявлені державною виконавчою службою або приватним виконавцем під час виконання ухвали (постанови) суду про забезпечення позову, крім коштів, що містяться на рахунках накладення та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Представник відповідача в свою чергу будучи незгодним з зазначеною ухвалою суду, звернувся до суду апеляційної інстанції з відповідною апеляційної скаргою, за наслідком розгляду якої 10.02.2026 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року скасовано. Ухвалено постанову. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.11.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
В ухвалі суду, судом визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Приймаючи наявність у відповідача – Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» електронного кабінету в ЄСІТС, останній повідомлявся про розгляд справи шляхом надіслання судової кореспонденції (копії ухвали про відкриття провадження у справі від 24.11.2025 року та інші документи по справі, у тому числі копія позовної заяви та додатки до нього) в електронній формі до зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС.
08.12.2025 року до суду від представника відповідача Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог.
В обґрунтування заперечень проти заявленого позову представник відповідача зазначає, що невидача відповідачем ОСОБА_1 у день звільнення (13.10.2025р.) оригіналу трудової книжки, письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, обумовлено відсутністю ОСОБА_1 після 11.10 год. на роботі, що є об`єктивними та поважними причинами, не залежними від волі відповідача, а відтак, немає порушення відповідачем вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Водночас, представник зазначає, що 13.10.2025року, відповідачем було здійснено виплату ОСОБА_1 всіх сум, які належали їй від відповідача, як того вимагає ст. 116 КЗпП України. Також, відповідач зазначає, що відповідачем направлено 15.10.2025року ОСОБА_1 на відомі КП «БДВК» адреси повідомлення про необхідність отримання оригіналу трудової книжки, як це передбачено пунктом 4.2 Інструкції № 58. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача вважає, що твердження адвоката Бондаровського С.І. про те, що нібито в порушення вказаної норми, наказу № 256 к/ тр від 03.10.2025 року, станом на 10.11.2025 року КП «БДВК» Кочергіній С.Г. не надано повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, не виплачена вся сума заробітної плати, є необґрунтованими. Крім того представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 не зверталась до КП «БДВК» з приводу сум, які належать їй при звільненні, і які вона отримала 13.10.2025року.
Що стосується нарахування заробітної плати з коефіцієнтами «1,6» (Галузева угода) та «2» (Колективний договір), відповідач зазначив пояснення, що в період трудових відносин КП «БДВК» з ОСОБА_1 (з 2018 року по 2025 року) підприємство здійснювало нарахування та виплату заробітної плати працівникам підприємства на підставі штатних розписів, погоджених та затверджених в порядку, передбаченому положеннями Статуту в редакціях, які діяли у зазначений період (з 2018 року по 2025 року). На підтвердження тому надано копії Статуту КП «БДВК» в редакції, які діяли в період з 2018 року по 2025 року. Отже, затвердженню штатного розпису КП «БДВК», на підставі якого нараховується заробітна плата працівникам підприємства, передує процедура погодження проекту штатного розпису в Білгород-Дністровській міській раді. Погоджений з органом управління у встановленому порядку штатний розпис КП «БДВК» затверджується наказом керівника, в якому зазначається дата уведення його в дію. У свою чергу, наказ про затвердження штатного розпису є розпорядчим документом, який може бути скасовано у встановленому чинним законодавством порядку. 
Що стосується виплати всіх належних позивачу сум, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 зверталась у 2022 році до адміністрації КП «БДВК» з питання перерахунку її заробітної плати саме через непогодження із визначеним міжпосадовим коефіцієнтом для посади «інспектор з кадрів». Заява ОСОБА_1 розглядалась не тільки адміністрацією підприємства, а й на засіданні профкому, що підтверджується, як зазначено у відзиві, наданими до відзиву доказами. Як вказує представник відповідача, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 здійснено перерахунок ОСОБА_1 за вказаний нею період – червень та липень 2022 року. Окрім того, у 2024 році відповідач власними силами проводив роботу щодо правильності формування посадових окладів в підприємстві за період 2020-2024 р.р. Для цього, наказом керівника від 05.04.2024 року за № 44 було створено комісію з перевірки обґрунтованого нарахування заробітної плати працівникам підприємства, до складу комісії входили працівники підприємства, у тому числі позивач. У зв`язку з чим, представник відповідача зазначає, що позивач був обізнаний про цей наказ, реєстрував цей наказ у відповідному журналі реєстрації наказів, ознайомлювався з цим наказом, приймав участь у роботі комісії, був присутній на засіданнях комісії, а відтак, у разі, якщо вважав, що має місце порушення його прав та інтересів відповідачем, мав право на звернення до суду у межах строків, передбачених чинним законодавством. Відповідач вважає, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з цього питання. 
Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не зверталась до КП «БДВК» з приводу сум, які належать їй при звільненні, і які вона отримала 13.10.2025 року. На думку відповідача позивач, як особа, яка обіймала посаду «інспектор з кадрів», обізнана в питаннях передбаченого чинним трудовим законодавством України порядку звільнення працівників, так як значна частина дій, які потрібен вчинити роботодавець при звільненні працівника, здійснюється саме інспектором з кадрів. У зв`язку із цим, вимоги позивача в частині того, що нібито відповідачем допущено порушення і не видано ОСОБА_1 у день її звільнення письмового повідомлення про нараховані їй при звільненні суми відповідач вважає недоброчесними маніпуляціями для можливості стягнути з нього кошти.
Додатково відповідачем зазначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з цього питання. 
Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, відповідач вважає їх необґрунтованими. 
Суд зазначає, що разом з позовом, представником позивача до позову було також надано клопотання про витребування доказів, в якому представник просив суд витребувати докази у відповідача - КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ».
За наслідком розгляду вказаного клопотання, 22.12.2025 року судом постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про витребування доказів – задоволено частково. 
Витребувано від Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» (ЄДРПОУ 20937068) наступні відомості та належним чином завірені копії документів, а саме: 
- належним чином завірені копії контрактів, трудового договору, наказу, розпорядження тощо, згідно якого ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , працювала у КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ»; 
- відомості про розмір заробітної плати, нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , під час її роботи в КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» із детальним визначенням нарахування заробітної плати за кожний місяць праці, протягом всього часу роботи із зазначенням складових заробітної плати (оклад, підвищуючи/інші коефіцієнти, премії, стягнення, відрахування тощо), сум, виплачених для оздоровлення, оплати відпустки та інші нарахування;
- у випадку наявності змін у трудових правовідносинах між ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , та КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» протягом її трудової діяльності, надати належним чином завірені копії відповідних документів на підтвердження таких змін;
- детальні відомості про нараховані та виплачені ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , усі суми при звільненні;
- належним чином звірені копії колективних договорів, укладених між адміністрацією (власником) КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» та стороною працівників (профспілкою, вільно обраними працівниками, тощо) у період з 2018 року по день звільнення ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
На виконання вказаної ухвали суду, до суду 09.02.2026 року до суду надійшла відповідь з Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» з доданими до неї доказами.
20.04.2026 року до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких представник позивача вказує у тому числі, що відповідачем не спростовані доводи позивача про невірне нарахування заробітної плати. Більш того, як вказує представник, відповідач на вимогу суду надав докази на підтвердження позиції позивача. У відзиві на позовну заяву всі доводи відповідача, за думкою представника позивача, фактично звелись до твердження про не надання доказів на підтвердження тому, що ОСОБА_1 неправомірно нараховувалася заробітна плата, визначена посадовим окладом для посади «інспектор з кадрів» згідно із штатним розписом, погодженим, затвердженим та уведеним в дію в передбаченому вище порядку. Жодного доводу, доказу на спростування позиції позивача у відзиві, як вказує представник позивача, не наведено та не надано. Тобто, на думку представника позивача, відповідач не тільки не спростував, а й підтвердив факт, наведений в Розділі 1 позовної заяви – відповідач нараховував та виплачував позивачу заробітну плату без врахування вказаних коефіцієнтів. Відтак, згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі КП «БДВК» перед ОСОБА_1 , заборгованість складає 186 915,55 грн.
У судове засідання призначене на 19.05.2026 року з`явився представник позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.
Також у судовому засіданні 19.05.2026 року прийняв участь представник відповідача КП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» - Холудєєв Борис Єгорович в режимі відеоконференції, який заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 25.05.2026 року об 13 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у період з 04.05.2018 року по 13.10.2025 року працювала в Комунальному підприємстві «БДВК» (Комунальному підприємстві «Білгород-Дністровськводоканал» на посаді інспектора з кадрів. 
Прийняття позивачки на роботу на зазначену посаду підтверджується копією наказу (розпорядження) КП «БДВК» №00000000031-зв9 27-П від 04.05.2018 року.
03.10.2025 року КП «Білгород-Дністровськводоканал» винесено наказ №256 к/тр про припинення трудового договору (контракту), яким вирішено звільнити ОСОБА_1 починаючи з 13.10.2025 року з посади інспектора кадрів року КП «Білгород-Дністровськводоканал» за ст. 38 КЗпП (за власним бажанням), за заявою ОСОБА_1 від 19.09.2025 року.
Згідно вказаного наказу КП «БДВК» було зобов`язано: провести з робітником ОСОБА_1 розрахунки у строки, визначені статтею 116 КЗпП України; видати працівнику у день звільнення письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні в порядку, визначеному ст.116 КЗпП України.
У відповідності до наданої виписки по рахунку приватного клієнта №140000-2025/1020 вбачається, що 13.10.2025 року позивачу (картка приватного клієнта № 140000-2025/1020 ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» (номер основного рахунку НОМЕР_1 ) на зарплатну дебетову картку від КП «БДВК» (у виписці – BDVK) надійшли кошти в сумі 22 305,07 грн. (2 902,09 грн. + 8 768,87 грн. + 10 634,11 грн. = 22 305,07 грн.). 
Згідно з наданими відповідачем відомостями розподілу витрат КП «ДБВК» від 13.10.2025 року з АТ КБ «Приватбанк» підтверджується здійснення перерахування вищевказаних сум, а саме: 8768,87 грн. – заробітна плата; 2902,09 грн. – лікарняні; 10634,11 грн. – заробітна плата.
Також у відповідності до наданого розрахункового листа за жовтень 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 за жовтень 2025 року, з наявною інформацією про борг за підприємством на початок жовтня 2025 року в сумі 11670,96 грн., нараховано - 25119,23 грн., всього утримано – 36790,19 грн.
Згідно наданих відповідачем документів позивачу встановлювався наступний оклад та фонд оплати праці (ФОП): 
-з 01.06.2022 року – 11 289,00 грн. із місячним ФОП - 11 289,00 грн.;
-з 01.08.2022 року – 11 995,00 грн. із місячним ФОП - 11 995,00 грн.;
-з 01.03.2023 року – 12 997,00 грн. із місячним ФОП - 12 997,00 грн.;
-з 15.05.2023 року – 12 977,00 грн. із місячним ФОП - 12 977,00 грн.; 
-з 01.01.2024 року – 14 640,00 грн. із місячним ФОП - 14 640,00 грн.;
-з 01.05.2024 року – 17 701,69 грн. із місячним ФОП - 17 701,69 грн.;
-з 01.02.2025 року – 17 701,69 грн. із місячним ФОП - 17 701,69 грн.
Вказані оклади погоджені відповідними наказами Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Білгород-Дністровської міської ради №15 від 01.06.2022 року, №11 від 07.03.2022 року, №31 від 31.05.2023 року, №27 від 19.04.2024 року. 
Також згідно з наданими до суду доказами вбачається, що посадовий оклад ОСОБА_3 , за посадою інспектора кадрів, згідно з штатним розписом становив також: з липня 2018 року – 5708,00 грн.; з травня 2019 року в сумі 8256,00 грн.; з липня 2020 року – 9441,80 грн.; з травня 2021 року – 9756,00 грн.; з червня 2022 року - 11 289,00 грн.
Суд зазначає, що всупереч твердженням відповідача, як вбачається, вказані накази винесені за результатами розгляду листів начальника КП «БДВК» та цими наказами погоджувався штатний розпис, а не фонд заробітної плати. Крім того, із наданих наказів вбачається, що саме КП «БДВК» формував склад та розмір заробітної плати з подальшим погодженням Департаментом ЖКГ та КБ Білгород-Дністровської міської ради. 
Згідно розділу IV Статуту КПК «БДВК» 2020 року «Підприємство є комерційним унітарним комунальним підприємством із статусом юридичної особи. Права та обов`язки юридичної особи Підприємство набуває з дня його державної реєстрації. Підприємство має самостійний баланс, поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банків, круглу печатку зі своїм найменуванням, кутові штампи, бланк зі своїм найменуванням та інші реквізити. Підприємство здійснює свою діяльність, відповідно до поставленої мети та цілей Підприємства, у відповідності до вимог чинного законодавства України та цього Статуту. Підприємство працює на принципах повного господарського розрахунку, під власний ризик. 
Відповідно до п. 6.6 Статуту, до компетенції Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Білгород-Дністровської міської ради відноситься у тому числі - п.6.6.2. Погодження штатного розпису та фонду оплати праці Підприємства. 
Згідно пункту 6.12 Статуту визначенні повноваження Керівника підприємства, згідно з якими: керівник Підприємства: 6.12.4 Визначає організаційну структуру Підприємства, встановлює чисельність працівників і штатний розпис; 6.12.5. Затверджує штатний розпис із фондом оплати праці на Підприємстві за погодженням із Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Білгород-Дністровської міської ради». 
Аналогічні положення містяться в розділі IV Статуту КП «БДВК» 2017 року, розділі IV та VI Статуту 2022 року, розділі IV та VI Статуту 2023 року, розділі IV та VI Статуту 2024 року. 
Таким чином, саме до компетенції керівництва КП «БДВК», як комерційної юридичної особи, входить встановлення окладу та формування фонду заробітної плати. 
Тобто твердження відповідача про неможливість виплат заробітної плати, з огляду на факт затвердження окладу Білгород-Дністровською міською радою, є безпідставними та такими, що не відповідають Статуту підприємства, наказам Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Білгород-Дністровської міської ради №15 від 01.06.2022 року, №11 від 07.03.2022 року, №31 від 31.05.2023 року, №27 від 19.04.2024 року тощо. 
Згідно п.3.1.5. Галузевої угоди між Міністерством розвитку громад та територій України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2017–2024 роки, зареєстрованої Мінсоцполітики України за № 7 від 31.01.2017 року (із змінами та доповненнями від 29.01.2018 року, 23.11.208 року, 16.07.2019 року), коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва встановлюються згідно з додатком 3 до цієї Угоди. Додатком 3 до Угоди (п.3 – «Фахівці») встановлений коефіцієнт в розмірі 1,7 -2,0.
В документах, на підставі яких формувався фонд оплати праці, у позивача відсутні відомості про нарахування та виплати заробітної плати позивачу з врахуванням вказаного коефіцієнту. 
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За наслідком чого, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає підтвердженими доводи позивача, що згідно Галузевої угоди між Міністерством розвитку громад та територій України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2017–2024 роки, зареєстрованої Мінсоцполітики України, з урахуванням змін та доповнень, та додатків до неї, за посадою позивачки при нарахуванні заробітної плати на підприємстві мав застосовуватись коефіцієнт 1,6.
Відповідачем надано колективний договір КП «Білгород-Дністровськводоканал» на 2016-2020 роки, затверджений на загальних зборах трудового колективу, протокол №1 від 15.04.2016 року, підписаний начальником КП «БДВК», головою профкому, зареєстрований 04.05.2016 року в Управлінні соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради за №20. 
Згідно п.п. 4.2, 4.3. зазначеного колективного договору КП «БДВК» зобов`язується встановити мінімальний розмір місячної тарифної ставки працівника І розряду (посадовий оклад) – в розмірі 120% мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України про Держаний бюджет на відповідний період, а також здійснювати оплату праці на підставі тарифної мережі. Згідно додатку №8 до вказаного колективного договору (аркуш 24 колективного договору) – єдина мережа міжразрядних коефіцієнтів, згідно якої до виплати працівникам КП «Білгород-Дністровськводоканал» на посаді спеціаліст нараховується та виплачується заробітна плата з коефіцієнтом «2». 
Такі ж самі обов`язки з виплати заробітної плати встановлені в п.п. 4.2, 4.4. Колективного договору КП «Білгород-Дністровськводоканал» на 2020-2024 роки, затверджений на загальних зборах трудового колективу, протокол №3 від 23.10.2020 року, зареєстрований 16.11.2020 року за № 46 та у додатку №8 (коефіцієнти тарифної мережі). Згідно вказаного документу до виплати працівникам КП «Білгород-Дністровськводоканал» на посаді спеціаліст нараховується та виплачується заробітна плата з коефіцієнтом «2». 
В документах, на підставі яких формувався фонд оплати праці, у позивача відсутні відомості про нарахування та виплати заробітної плати позивачу з врахуванням вказаного коефіцієнту. 
За наслідком чого, суд вважає підставними доводи позивача, що фонд оплати праці складався з місячної тарифної ставки працівника І розряду (посадовий оклад) – в розмірі 120% мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України про Держаний бюджет на відповідний період та додатково до окладу позивача у період з липня 2018 року по квітень 2024 року підлягали застосуванню коефіцієнти 1,6 та 2. 
Відповідачем наданий до суду «Розмір нарахованої заробітної плати інспектору з кадрів КП «БДВК» Кочергеної С.Г., за період з 04.05.2018 року по 13.10.2025 року», однак судом не приймається в якості належного та допустимого доказу, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року, первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції. 
Первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм (пункт 2.6 Положення).
Пунктом 2.3 вказаного Положення, що узгоджується з нормами Закону № 996, вбачається, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Відповідно до п.п. 1.1., 1.2 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» (затверджено наказом Державного підприємства «УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ І НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР ПРОБЛЕМ СТАНДАРТИЗАЦІЇ, СЕРТИФІКАЦІЇ ДП «УкрНДНЦ» № 144 від 01.07.2020 року, чинний від 01.09.2021 року; цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі – документи), зокрема на: організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі – юридична особа) незалежно від їхнього функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності. Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту та місця розташування реквізитів у документах; вимоги до бланків та оформлення документів; вимоги до виготовлення документів.
Відповідно до п.4.4. ДСТУ документи, що їх створюють юридичні особи, обов`язково повинні мати такі реквізити: найменування юридичної особи, назва виду документа (не зазначають на листах), дата документа, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту документа, текст документа, підпис (для електронних документів — електронний підпис або електронна печатка в разі відсутності електронного підпису).
«Розмір нарахованої заробітної плати інспектору з кадрів КП «БДВК» Кочергеної С.Г., за період з 04.05.2018 року по 13.10.2025 року» не містить вказаних необхідних реквізитів, не відповідає вимогам чинного законодавства щодо оформлення бухгалтерських документів, а відтак не приймається в якості належного первинного документу на підтвердження проведення відповідних розрахунків.
Факт порушення порядку нарахування та виплати заробітної плати відповідачем позивачу підтверджується, в тому числі Актом Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ПД/ОД/21367/200 від 31.10.2025 року, наявність якого та його висновки не заперечуються відповідачем. 
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 1 ст.94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст.ст. 10-13 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю. Сторонами колективного договору є сторона роботодавця та сторона працівників. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, в тому числі нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг. 
Відповідно до ст.ст. 1, 2, 5, 9 Закону України «Про колективні договори та угоди», колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю (далі - підприємство). Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
За змістом ч.1 ст.3 та ст.4 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
У відповідності до ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
За змістом ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. 
Крім того, у Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати визначена, яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата – це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата – це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати – це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), зазначено, що: «системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. 
За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. 
Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).
Досліджуючи подані до суду докази, у тому числі надані відповідачем, вбачається, що в матеріалах справи містяться відомості, надані відповідачем, які беззаперечно свідчать про відсутність факту нарахування та виплати позивачу заробітної плати в повному обсязі.
У відповідності до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
З приводу доводів відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати, суд зазначає наступне, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).
Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
З урахуванням подальших редакцій частини 1 статті 233 КЗпП, яка діяла на момент звернення позивачки до суду з цим позовом, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Разом з тим, суд враховує, що частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025.
В Рішенні Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 зроблено наступні висновки. Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Судом також враховується висновок Верховного Суду викладений у постанові від 21.03.2025 року у справі №460/21394/23, відповідно до якого Верховний Суд дійшов до висновку, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Виходячи з цього, Судова палата вважає обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду. Водночас слід наголосити, що визначення моменту вручення грошового атестата як початку перебігу строку у цій справі відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.
Як вбачається з викладених позивачкою доводів вбачається, що позивачка дізналась про порушення її прав за наслідком невірного розрахунку заробітної плати, після її звільнення, що мало місце 13.10.2025 року, а з позовом позивачка звернулась до суду 12.11.2025 року, а відтак доводи про пропуск позивачкою строків на звернення до суду з відповідним позовом є безпідставними.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог.
Крім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів про вручення позивачці під час звільнення розрахунку всіх нарахованих сум. Щодо розрахунку, який був виготовлений відповідачем та не вручений позивачу 13.10.2025 року за доводами відповідача з огляду на те, що позивачка покинула підприємство до кінця робочого дня, суд зазначає, що як вбачається відповідний розрахунок був наданий відповідачем до відзиву на позовну заяву як додаток та додатково в порядку виконання ухвали суду про витребування доказів. Разом з тим, як вже судом зазначалось, відповідний розрахунок судом не враховано в якості належного та допустимого доказу, оскільки останній не містить вказаних необхідних реквізитів, не відповідає вимогам чинного законодавства щодо оформлення бухгалтерських документів. 
Позивачем надано розрахунок заборгованості невиплаченої суми заробітної плати за період з липня 2018 року по вересень 2025 року, згідно з яким розмір заборгованості за наслідком незастосування коефіцієнтів передбачених галузевою угодою та виходячи з коефіцієнтів передбачених трудовим договором до посадових окладів позивачки за період з липня 2018 року по квітень 2024 року становить в сумі в сумі 186915,55 грн., перевіряючи який судом встановлено його належність.
Судом враховується, що відповідачем не надано до суду заперечень безпосередньо щодо поданого до суду розрахунку, або доказів на підтвердження невірності проведених розрахунків.
Доказів проведення відповідачем відповідних розрахунків станом на час ухвалення даного рішення суду, до суду не надано.
За наслідком чого, приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд доходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позивачкою вимог в цій частині та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі, яка утворилась за період з липня 2018 року по квітень 2024 року в сумі 186915,55 грн., однак з проведенням необхідних відрахувань обов`язкових податків та зборів відповідно до вимог чинного законодавства.
Щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає, що як вже встановлено судом, КП «БДВК» на користь ОСОБА_1 не було здійснено під час звільнення виплати усієї суми заробітної плати. 
Відповідно до ст.117 КЗпП України, У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19).
За висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внасл ідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19.
З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України.
Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
За наслідком чого, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає підставними доводи позивача, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, однак не більше ніж за шість місяців, а саме з 14.10.2025 року по 14.04.2026 року, що становить 106 206,00 грн. (17701,00*6 = 106206,00), з проведенням необхідних відрахувань обов`язкових податків та зборів відповідно до вимог чинного законодавства.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Так, у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Подібна правова позиція викладена у постанові від 24 січня 2024 року у справі №755/3443/21 Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).
У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Врахувавши позицію позивача, наявність факту порушення відповідачем виплати заробітної плати, на що позивачка мала право, строк непроведення відповідних виплат, приймаючи відсутність доказів, що відповідне затримання з виплати було обумовлено за відсутності вини відповідача, що беззаперечно свідчить про завдання позивачці моральної шкоди, яка полягає у душевних хвилювань в отриманні належних їй коштів, що впливає на її матеріальний стан, суд виходячи з принципів розумності та справедливості доходить до висновків, що визначений позивачкою до стягнення з відповідача розмір компенсації отриманих моральних страждань в сумі 20 000,00 грн., є належним та розумним, що відповідає завданим позивачці моральним стражданням, а відтак вимога позивача в цій частині підлягає до задоволення.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» про стягнення заборгованості з заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, є часткового обґрунтованими, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Суд зазначає, що у відповідності до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Отже, позивачка була звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду даної справи за вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Також, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.11.2025 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 968 гривень 96 копійок по справі №947/947/42784/25 за пред`явлення позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, до ухвалення судового рішення у справі.
Суд зазначає, що пропорційно до задоволеної частини усіх вимог майнового характеру, за пред`явленим позовом в електронній формі через підсистему Електронний суд, з урахуванням коефіцієнту 0,8, підлягав сплаті судовий збір в загальному розмірі 186915,55 + 106206,00 + 20000 = 313121,55; 313121,55 * 1 / 100 = 3131,21; 3131,21 * 0,8 = 2504,97).
Приймаючи викладене, задоволення позову в заявлених розмірах, у відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір в загальному розмірі 2504,97 грн.
При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 274-279, 352, 354, ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» (місцезнаходження: 67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, пров. Водопровідний, 1), про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» (місцезнаходження: 67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, пров. Водопровідний, 1; код ЄДРПОУ 20938068) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі в сумі 186 915 (сто вісімдесят шість тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 55 (п`ятдесят п`ять) копійок, та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2025 року по 14.04.2026 року в сумі 106 206 (сто шість тисяч двісті шість) гривень 00 копійок, що в загальному розмірі становить 293 121 (двісті дев`яносто три тисячі сто двадцять одна) гривня 55 (п`ядесят п`ять) копійок, з проведенням необхідних відрахувань обов`язкових податків та зборів з суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідно до вимог чинного законодавства.
Стягнути з Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» (місцезнаходження: 67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, пров. Водопровідний, 1; код ЄДРПОУ 20938068) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять) тисяч 00 копійок.
У задоволенні позову ОСОБА_1 в решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКВОДОКАНАЛ» (місцезнаходження: 67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, пров. Водопровідний, 1; код ЄДРПОУ 20938068) на користь держави судовий збір в сумі 2504 (дві тисячі п`ятсот чотири) гривні 97 (дев`яносто сім) копійок
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 25.05.2026 року. 

Головуючий          Л. В. Калініченко