ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року
м. Київ

справа № 166/1168/25
провадження № 61-2026св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником Поліщуком Дмитром Олександровичем , на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року у складі судді Фазан О. З. та постанову Волинського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Поліщука Д. О. звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що:
він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . З 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ;
у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який є особою з інвалідністю, має проблеми зі здоров`ям та потребує постійного догляду;
з невідомих причин відповідач ОСОБА_2 наприкінці червня зникла та перестала виходити на зв`язок. Через декілька днів вона зателефонувала до нього та повідомила, що 01 липня 2025 року виїхала за кордон до Республіки Польща та планує займатися там працевлаштуванням, не планує повертатися назад до сім`ї;
з моменту виїзду відповідача їх спільний син ОСОБА_5 проживає з його матір`ю - бабою ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
дитина потребує постійного догляду, огляду лікарями, терапії, консультацій, тощо. Виписним епікризом реабілітаційного центру «Надія» від 28 квітня 2025 року встановлено, що дитина потребує повторного курсу медичної реабілітації, комплексу терапевтичних вправ у домашніх умовах. Проте, оскільки він є військовослужбовцем, тому обмежений у можливості піклуватися за своїм сином.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив:
визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 ;
встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком малолітнього сина;
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 13 січня 2026 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача органу опіки і піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітнього сина. Судові витрати по справі залишено за позивачем ОСОБА_1 .
Судові рішення мотивовані тим, що: 
відповідачка відзив на позов не подала, змінювати місце проживання дитини не просила, відсутні відомості стосовно спору проживання малолітньої дитини між сторонами у справі;
згідно з висновком органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, який затверджений рішенням виконавчого комітету Ратнівської селищної ради від 03 вересня 2025 року № 252, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з позивачем, це відповідає інтересам дитини;
суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та може суперечити інтересам малолітньої дитини;
так, мати малолітнього ОСОБА_5 виїхала за кордон з метою заробити коштів на проведення йому дороговартісної операції. Крім того, на період складення зазначеного висновку дитина проживала у ОСОБА_7 (сестри матері) та документально не підтверджено період хвороби бабусі ОСОБА_6 та неможливість її тимчасово доглядати онука у зв`язку з відсутністю батьків. Орган опіки та піклування при прийнятті висновку про визначення місця проживання не врахував думку малолітнього ОСОБА_4 , якому виповнилося 10 років, стосовно його місця проживання, а також відсутні відомості про місце проживання іншої дитини сторін у справі - доньки малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій також виповнилося 10 років;
встановлено, що відповідачка не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини, а у справі відсутні докази наявності спору стосовно місця проживання малолітньої дитини;
отже, позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини були порушені його права, а тому у задоволенні позовної вимоги стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем слід відмовити;
окрім того, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , що потрібно йому для звільнення з військової служби у період дії воєнного стану;
позивач ОСОБА_1 просив встановити в порядку позовного провадження факт самостійного виховання та утримання ним однієї дитини із двох дітей наявних у сторін по справі, хоча для підтвердження самостійного виховання та утримання ним сина ОСОБА_4 необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється;
доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом;
отже, позивачем не доведено факту самостійного утримання неповнолітньої дитини, оскільки для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що:
позивач просив установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини;
у цій справі позивач ОСОБА_1 , окрім визначення місця проживання малолітньої дитини з ним, просив суд також встановити в порядку позовного провадження факт самостійного виховання ним дитини, хоча для підтвердження самостійного виховання дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється;
у справі, яка переглядається, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з наявних у справі доказів не встановлено відсутності згоди між сторонами по справі щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_5 . Матеріали справи також не містять доказів, що сторони по справі проживають окремо, оскільки в наявних у справі документах місце проживання обох зазначено за адресою: АДРЕСА_1 . Суд також цілком обґрунтовано не погодився з висновком Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. від 03 вересня 2025 року №252, оскільки орган і опіки та піклування при його винесенні не врахував думку малолітньої дитини ОСОБА_5 , якому виповнилося 10 років, щодо його місця проживання, а також у висновку відсутні відомості про місце проживання іншої малолітньої дитини сторін по справі - дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій також виповнилося 10 років. Більше того, як слідує зі згаданого висновку, зі слів дітей їх мати - відповідач ОСОБА_2 , виїхала за кордон з метою заробити коштів на проведення дороговартісної операції для ОСОБА_5 . Також, як встановлено судом, на період складення зазначеного висновку ОСОБА_5 проживав у ОСОБА_7 (сестри матері), а матеріали справи не містять документального підтвердженого періоду хвороби баби ОСОБА_6 та неможливість її тимчасово доглядати онука у зв`язку із відсутністю батьків;
встановлені судом першої інстанції вищенаведені обставини свідчать, що у даному випадку передбачені статтею 161 СК України підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з його батьком ОСОБА_1 відсутні;
крім того, суд першої інстанції відмовляючи у позовній вимозі ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, обґрунтовано виходив з того, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється, чого позивачем не доведено;
зважаючи на те, що всупереч вимог статті 81 ЦПК України позивач ОСОБА_1 не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в його позові;
отже, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим;
висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Поліщуком Д. О. , в якій просив скасувати рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року, постанову Волинського апеляційного суду від 13 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди неправильно застосували та витлумачили СК України, Конвенції про права дитини;
суди фактично звели спір про визначення місця проживання дитини до формальної відсутності «активного спору» між батьками, що суперечить правовій природі таких справ. Так, суди помилково визнали «відсутність спору», хоча позов заявлено саме через відсутність згоди матері, яка з червня 2025 року виїхала до Республіки Польща, самоусунулася від виховання та утримання дитини, не планує повертатися та не виходить на зв`язок; факт самоусунення матері від виховання, проживання дитини з бабусею під контролем батька, матеріальне забезпечення позивачем свідчать про самостійне виховання та утримання, що підлягає встановленню судом, тобто підтверджує спір і відсутність згоди;
суди не оцінили спроможність батьків піклуватися, стосунки з дитиною, стабільність оточення, інтереси дитини з інвалідністю, яка потребує реабілітації; 
крім того, суди зазначили, що матеріали справи не містять доказів окремого проживання батьків, оскільки в документах вказано спільну адресу. Однак, факт виїзду матері до Польщі та її відсутність з червня 2025 року свідчить про фактичне окреме проживання. Дитина проживає з бабусею під контролем батька. До того ж, суди не врахували розірвання шлюбу між сторонами;
відсутність у висновку органу опіки та піклування інформації про другу дитину не впливає на розгляд, оскільки позов стосується виключно сина, а мета виїзду матері на заробітки не спростовує факт її самоусунення від виховання з червня 2025 року, що є ухиленням від обов`язків відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України. Суд першої інстанції взагалі не надав жодних аргументів неврахування висновку органу опіки та піклування;
суди не надали мотивованої оцінки висновку органу опіки, обмежившись переліком формальних недоліків, що порушує статтю 89 ЦПК України та призводить до неповного з`ясування обставин справи, як це передбачено статтями 12 та 13 ЦПК України;
твердження судів про те, що позивач не довів обставин належними, достатніми та достовірними доказами відповідно до статті 81 ЦПК України, є безпідставним, оскільки матеріали справи містять достатню сукупність доказів, які суди не оцінили належним чином, обмежившись формальним аналізом без застосування стандарту «балансу вірогідностей», як це передбачено постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 26 лютого 2026 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строкна касаційне оскарження рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року та постанови Волинського апеляційного суду від 13 січня 2026 року. Відкрито касаційне провадження у справі № № 166/1168/25 та витребувано справу з суду першої інстанції.
У квітні 2026 року матеріали справи № 166/1168/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 23 березня 2026 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановахВерховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, Касаційного господарського суду у справі № 908/1879/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц та у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16,а від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що сторони по справі з 02 вересня 2011 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Здомишельською сільською радою Ратнівського р-ну Волинської обл., актовий запис № 8.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю та потребує медичної реабілітації.
Позивач по справі ОСОБА_1 - батько дитини, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .
Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 960 від 02 липня 2025 року, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перетнула державний кордон України 01 липня 2025 року о 12 год. 42 хв. пункт пропуску Устилуг на кордоні з Республікою Польща.
Малолітня дитина ОСОБА_5 залишився проживати зі своєю бабою ОСОБА_6 - матір`ю позивача ОСОБА_1 .
Висновком Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. від 03 вересня 2025 року № 252, визначено за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 , що відповідатиме інтересам дитини.
Позиція Верховного Суду
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) зазначено, що:
«судами встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 добровільно змінила місце свого проживання, малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Крім того, судами враховано, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 28 вересня 2023 року № 01/00/011/58519 орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1.
Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.
З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що «суди врахували, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком від 23 лютого 2024 року № 02-1-15/870 орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що «малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24) зазначено, що «у розглядуваній справі суди встановили, що: батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір`ю; дитина проживає з матір`ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір`ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина;
відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив із того, що з наявних у справі доказів не встановлено відсутності згоди між сторонами по справі щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матеріали справи також не містять доказів, що сторони по справі проживають окремо, оскільки в наявних у справі документах місце проживання обох зазначено за адресою: АДРЕСА_1 . Суд також не погодився з висновком Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. від 03 вересня 2025 року №252, оскільки орган і опіки та піклування при його винесенні не врахував думку малолітньої дитини ОСОБА_5 , якому виповнилося 10 років, щодо його місця проживання, а також у висновку відсутні відомості про місце проживання іншої малолітньої дитини сторін по справі - дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій також виповнилося 10 років. Більше того, як слідує зі згаданого висновку, зі слів дітей їх мати - відповідач ОСОБА_2 , виїхала за кордон з метою заробити коштів на проведення дороговартісної операції для ОСОБА_5 . Також, як встановлено судом, на період складення зазначеного висновку ОСОБА_5 проживав у ОСОБА_7 (сестри матері), а матеріали справи не містять документального підтвердженого періоду хвороби баби ОСОБА_6 та неможливість її тимчасово доглядати внука у зв`язку із відсутністю батьків. Встановлені судом першої інстанції вищенаведені обставини свідчать, що у даному випадку передбачені статтею 161 СК України підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з його батьком ОСОБА_1 відсутні. Позивачем не доведено факту самостійного утримання неповнолітньої дитини, оскільки для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється;
аналіз матеріалів справи свідчить, 03 вересня 2025 року органом опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. від 03 вересня 2025 року № 252, визначено за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 , що відповідатиме інтересам дитини. Зміст цього висновку не містить тверджень щодо наявності між батьками дитини спору щодо місця проживання дитини;
суди встановили, що ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю та потребує медичної реабілітації. Позивач по справі ОСОБА_1 - батько дитини, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 перетнула державний кордон України 01 липня 2025 року о 12 год. 42 хв. пункт пропуску Устилуг на кордоні з Республікою Польща. Малолітня дитина ОСОБА_5 залишилася проживати зі своєю бабою ОСОБА_6 - матір`ю позивача ОСОБА_1 ; орган опіки не зазначає у висновку про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини, більше того, як слідує зі згаданого висновку, зі слів дітей їх мати - відповідач ОСОБА_2 , виїхала за кордон з метою заробити коштів на проведення дороговартісної операції для ОСОБА_5 ; з наявних у справі доказів не встановлено відсутності згоди між сторонами по справі щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_5 ; мати дитини, яка надала заяву про розгляд справи без її участі, не вимагає від батька дитини змінити місце проживання дитини, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача;
за таких обставин, суди обґрунтовано вважали, що в позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту;
крім того, колегія суддів погоджується висновками судів про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина, оскільки у цій справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка змінила місце проживання, самоусунулась від виховання і утримання сина, а позивач самостійно забезпечує його виховання і утримання не підтверджують факт ухилення матері від батьківських обов`язків, а свідчать лише про обставини проживання дитини разом з батьком.
Інші доводи касаційної скарги є безпідставними та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України. 
Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Поліщуком Дмитром Олександровичем , залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко