Справа № 350/1410/25
Номер провадження 2/350/80/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2026 року Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області 
в складі: головуючого судді Сокирко Л.М., 
секретаря судових засідань Видойник І.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Рожнятів Калуського району Івано-Франківської області в залі судових засідань № 2 Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якого діють законні представники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Рожнятівської селищної ради про виселення із житлового приміщення, 
в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Янчук М.О. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якого діють законні представники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Рожнятівської селищної ради про виселення із житлового приміщення, у якій просить виселити відповідачів із незаконно займаного житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачка – ОСОБА_1 на підставі договору дарування є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначеному житловому будинку зареєстровані та на законних підставах проживають: сама позивачка – ОСОБА_1 , її мати – ОСОБА_5 та донька – ОСОБА_6 . Разом з тим у цьому будинку без будь-якої реєстрації та правових підстав проживають відповідачі: ОСОБА_2 (рідна сестра позивачки), ОСОБА_3 (чоловік рідної сестри позивачки), неповнолітній ОСОБА_4 (син сестри).             Відповідачі самовільно заселилися у будинок, не отримавши на це згоди власника та всупереч неодноразовим вимогам залишити приміщення продовжують там проживати. Жодних правових підстав на користування житлом вони не мають.      Більше того, перебуваючи в будинку, відповідачі систематично порушують правила спільного проживання: постійно ображають та принижують позивачку, її матір та доньку; висловлюють погрози на їхню адресу, чим створюють атмосферу постійного психологічного тиску; вчиняють дії, які порушують громадський порядок і роблять неможливим спокійне життя інших мешканців будинку.          Владнати ситуацію мирним шляхом та переконати відповідачів добровільно виселитися з приміщення залишилося поза увагою відповідачів.       На звернення позивачки із відповідними заяви до правоохоронних органів їй було роз`яснено, що вирішення питання можливе лише у судовому порядку, оскільки спір відноситься до категорії цивільно-правових.        Відповідачі фактично займають житловий будинок без будь-яких законних на те підстав, порушують права власника та законних мешканців, чим створюють серйозні перешкоди у здійсненні позивачкою її прав як єдиного законного власника.  
Тим самим вселившись до житлового будинку самовільно мешкають в ньому без відповідних на те правових підстав. Право власності на дане житло відповідачі не мають; договір оренди/найму з ними не укладався; у цьому житловому будинку вони не зареєстровані; будь-яких домовленостей про проживання їх в будинку не існує. 
Ухвалою судді від 7 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачці строку на усунення недоліків позовної заяви. 
Відповідно до ухвали судді від 17 жовтня 2025 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання.
21 січня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 17 березня 2026 року визнано явку позивачки в судове засідання обов`язковою.
4 травня 2026 року у справі постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачів про закриття провадження у справі на підставі п. 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України. 
В судове засідання призначене на 4 травня 2026 року позивачка повторно не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Заяв чи клопотань від неї до суду не надходило.   Її представник – адвокат Янчук М.О. спрямував до суду заяву, у якій просив: позов задовольнити у повному обсязі; завершувати розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки.  
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань від них до суду не надходило.
Представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Комарницький Е.Г. спрямував до суду заяву, у якій просить розгляд справи завершувати без його участі та сторони відповідача, підтримав раніше подане клопотання про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду у зв`язку із неявкою позивачки. 
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 
Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Так позивачка на підтвердження позовних вимог у позовній заяві зазначила, що відповідачі самовільно заселилися у будинок, не отримавши на це згоди власника.
При цьому позивачка не зазначає коли саме відповідачі самовільно заселилися до будинку.
Із висновку про доцільність виселення із житлового приміщення сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Службою у справах дітей Рожнятівської селищної ради та затвердженого рішенням виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради № 145/2025 від 11 листопада 2025 року, убачається, що після комісійного вивчення справи за місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 , а саме в оспорюваному житловому будинку АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_2 від народження і по даний час проживає з сім`єю в батьківському будинку. У 2024 році її мати ОСОБА_5 здійснила дарування цього житлового будинку дочці ОСОБА_1 . На даний час, як власниця житлового будинку ОСОБА_1 виписала ОСОБА_2 із малолітнім сином, не повідомивши про це Службу у справах дітей. 
Зазначені обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї № 25 від 6 листопада 2025 року. 
Відповідно до цього ж акту житловий будинок знаходиться в належному санітарно-гігієнічному стані.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади Рожнятівської селищної територіальної громади № 2026/005967341 від 15 квітня 2026 року убачається, що ОСОБА_2 була зареєтрована у житловому будинку АДРЕСА_1 з 20 вересня 2004 року та знята з реєстрації за вказаною адресою 5 листопада 2024 року. 
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади Рожнятівської селищної територіальної громади № 2026/005969162 від 15 квітня 2026 року убачається, що ОСОБА_2 зареєтрована у житловому будинку АДРЕСА_2 з 15 квітня 2026 року.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади Рожнятівської селищної територіальної громади № 2026/005967624 від 15 квітня 2026 року убачається, що ОСОБА_4 був зареєтрований у житловому будинку АДРЕСА_1 з 18 липня 2023 року та знятий з реєстрації за вказаною адресою 5 листопада 2024 року. 
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади Рожнятівської селищної територіальної громади № 2026/005968969 від 15 квітня 2026 року убачається, що ОСОБА_4 зареєтрований у житловому будинку АДРЕСА_2 з 15 квітня 2026 року.
Факт зняття позивачкою відповідачки ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 з реєстраційного обліку підтверджується витягом з реєстру № 2026/005968969 від 1 квітня 2026 року та витягом з реєстру № 2026/005968969 від 1 квітня 2026 року. 
Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 самовільно не вселялася до житлового будинку та проживала у ньому, як дочка попереднього власника житлового будинку ОСОБА_5 . У цьому ж будинку, як члени сім`ї відповідачки ОСОБА_2 проживали ОСОБА_3 (чоловік) та ОСОБА_4 (син).
Відповідно до статті 76 Цивілного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачкою не надано суду будь-яких належних та допустимих у розумінні положень статей 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачами дій, що порушують правила співжиття та роблять неможливим проживання разом з нею в одному будинку.
Відсутні і докази, які б свідчили про застосування до відповідачів заходів попередження, а також про вжиття щодо них заходів громадського впливу, та їх безрезультативність, які, маючи офіційний характер, повинні передувати виселенню на підставі частини першої статті 116 Житлового кодексу України.
Надана позивачкою до матеріалів справи копія заяви позивачки до органів поліції від 4 листопада 2024 року не містить даних, що відповідачі порушують правила співжиття та роблять неможливим проживання разом з нею в одному будинку.
Щодо виселення малолітньої дитини, суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 16 Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. 
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).
Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Приписами частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Згідно висновку про доцільність виселення із житлового приміщення сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , 24 березня 2014 року, складеного Службою у справах дітей Рожнятівської селищної ради та затвердженого рішенням виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради № 145/2025 від 11 листопада 2025 року, виконавчий комітет Рожнятівської селищної ради вважає за недоцільне виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - недоцільним.
Європейський суд з прав людини у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14, від 17 травня 2018 року зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 З урахуванням викладеного, виселення малолітньої дитини, суперечить вимогам зазначених вище норм Закону.
Окрім того, відповідачі на даний час у належному позивачці житловому будинку не проживають та добровільно виселилися, усунувши для позивачки перешкоди для володіння належним їй майном, що підтверджується наданим представником відповідачки актом обстеження № 122 від 9 лютого 2026 року, складеним уповноваженою комісією Рожнятівської селищної ради, відповідно до якого ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю проживає у своєму новозбудованому будинку, розтащованому по АДРЕСА_2 . 
З метою встановлення фактичних обставнн справи та надання особистих пояснень з приводу предмету спору суд визнав явку позивачки ОСОБА_1 у судове засідання обов`язковою.
Однак, із заяви представника позивачки від 4 травня 2026 року слідує, що позивачка з 2023 року проживає на території Республіки Польща.
Таким чином, у зв`язку із неявкою у судове засідання позивачки, яка б підтвердила або ж спростувала факт проживання відповідачів у спірному будинковолодінні, суд приймає як доказ акт обстеження № 122 від 9 лютого 2026 року, складений уповноваженою комісією Рожнятівської селищної ради.
Враховуючи на момент ухвалення рішення відсутність предмету спору, а прийняття рішення з метою захисту прав та інтересів позивачки від незаконних дій відповідачів в майбутньому цивільним законодавством не передбачено, суд вважає, що з урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити. 
Керуючись статями 7-14, 82, 141-142, 189, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, 

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якого діють законні представники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Рожнятівської селищної ради про виселення із житлового приміщення - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.     Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другійстатті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата складання повного тексту рішення – 14 травня 2026 року.

Суддя Сокирко Л.М.