ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 травня 2026 року справа №360/1388/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі № 360/1388/25 (головуючий суддя І інстанції - Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за 2018-2019 роки та за період проходження військової служби за 2020-2025 роки при звільненні з військової служби виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України нарахувати ОСОБА_1 , грошову компенсацію невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за 2018-2019 роки та за період проходження військової служби за 2020-2025 роки при звільненні з військової служби виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704,
- виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової компенсації невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, що має двоє неповнолітніх дітей за 2018-2019 роки, а також невиплачену суму за 2020-2025 роки при звільненні з військової служби з урахуванням додатків 1, 14 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку доходів з фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44.
В обґрунтування позову зазначила, що проходила військову службу за контрактом, останнім місцем проходження військової служби була Військова частина НОМЕР_1 .
Протягом служби позивач набула право на отримання додаткової оплачуваної відпустки як матір, що має двох дітей віком до 15 років, тривалістю 10 календарних днів на рік. Позивач таку відпустку не використала, а при звільненні зі служби відповідач не виплатив їй грошову компенсацію за невикористану відпустку. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України "Про відпустки", за 2018-2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною першою статті 19 Закону України "Про відпустки", за 2018-2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Позивач звільнилася з військової служби з 10.04.2025, з позовом до суду звернулася тільки 07.07.2025, тобто з пропуском строку звернення до суду, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.
Рапортом від 20.03.2025 позивач звернулася з клопотанням щодо звільнення з військової служби відповідно до пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". У рапорті просила виплатити компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
Наказом начальника загону від 10.04.2025 № 367-ОС , зокрема, визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2018-2025 роки.
Додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551, а додаткова відпустка працівникам, які мають двох та більше дітей передбачена ст.19 Закону № 504/96-ВР. Обидві ці відпустки є додатковими відпустками.
Позивач, як учасник бойових дій, якій нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, претендує на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як особа яка має двох та більше дітей. 
Тобто фактично період 2018-2025 років охоплює період нарахованої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 2018-2025 роки.
Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, за різними законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. 
Відповідно, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої абз. 1 п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої ст. 19 Закону № 504/96-ВР, і навпаки. 
З врахуванням виплаченої позивачу компенсації за невикористані відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XI на особисте прохання військовослужбовця, згідно наказу начальника загону від 10.04.2025 № 367- ОС "Про особовий склад", відсутні підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої ст.19 Закону № 504/96-ВР.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Луганського окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП "Діловодство спеціалізованого суду".
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему "Електронний суд" матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі "Електронний суд".
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Встановлені обставини справи.
ОСОБА_1 проходила військову службу з 16.02.2018 по 10.03.2020 у Військовій частині НОМЕР_2 , з 11.03.2020 по 11.08.2020, з 17.01.2022 по 28.03.2023, з 24.07.2023 по 10.04.2025 у Військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач є матір`ю двох дітей, що не досягли 15-років, - ОСОБА_2 , 11 вересня 2012 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.
Відповідно до витягу з наказу начальника загону від 10.04.2025 № 367-ОС "Про особовий склад" ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 10.04.2025.
Також цим наказом визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2018-2025 роки.
Рапортом від 20.03.2025 № 09.1/20518/25-Вн позивач звернулася до начальника загону з клопотанням про звільнення з військової служби відповідно до пп."г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).
Також в рапорті позивач просила виплатити компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Позивачу при звільненні не виплачувалася компенсація за невикористану додаткову оплачувану відпустку як матері, що має двох дітей віком до 15 років, тривалістю 10 календарних днів на рік, за період 2018-2025 роки .
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що чинне законодавство не містить заборону на отримання грошової компенсації за невикористанні дні різних видів додаткових відпусток. 
Позивач має статус учасника бойових дій та є матір`ю двох неповнолітніх дітей, отже в наявності юридичний склад двох видів правовідносин, за якими виникає об`єктивне право на грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки окрім учасника бойових дій також за неотриману соціальну додаткову відпустку як матері що має двох неповнолітніх дітей.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - також Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням(статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно зі статтею 19 Закону № 504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років (…) надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). 
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону № 504/96-ВР додаткові відпустки працівникам, які мають дітей (…) надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
Згідно зі статтею 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (…).
Предметом спору у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2018-2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за умови отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, зокрема, додаткових відпусток як учасника бойових дій. А додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені ст.ст.6,7,8 Закону України "Про відпустки", а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з абзацом першим пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Таким чином, нормами пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачена виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, додаткових відпусток, а також додаткових відпусток військовослужбовцям, які мають неповнолітніх дітей та додаткових відпусток як учаснику бойових дій.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, тому, окрім основної щорічної відпустки та додаткової відпустки як учасника бойових дій, вона має право на додаткову відпустку як матір двох дітей віком до 15 років на підставі статті 19 Закону № 504/96-ВР.
Законом № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки, право на які позивач набула за період проходження військової служби. 
При цьому у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 
1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 
2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 19 Закону № 504/96-ВР.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
Відповідно до пункту 6 глави 8 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306) у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Отже, позивач, яка не використовувала додаткову відпустку як жінка, що має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років (відповідно до п.19 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям інших видів відпусток, до яких належить вказана, припинено), при звільненні має право на грошову компенсацію такої відпустки.
При цьому виплата позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасника бойових дій не є підставою для відмови у виплаті грошової компенсації за додаткову відпуску, передбачену ч.1 ст.19 Закону № 504/96-ВР з огляду на приписи абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, який чітко визначає право на виплату компенсації за невикористання обох видів відпусток: як учаснику бойових дій, так і як, матері, яка має двох неповнолітніх дітей.
Є безпідставними доводи, що позивач не зверталася з рапортом про надання соціальної відпустки як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, оскільки право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі його звільнення прямо передбачено законодавством.
Суд не приймає посилання апелянта на висновки Верховного Суду у справі № 520/7314/2020, оскільки ці висновки не є релевантними до обставин справи, що розглядається.
В справі № 520/7314/2020 позивач, як учасник бойових дій, якому нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, претендував на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період несення ним військової служби, виконання обов`язків за якою пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, яка передбачена абзацом першим пункту 4 Закону № 2011-ХІІ. 
Проте, відповідно до абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та на підставі іншого закону, мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.
Відповідно, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, і навпаки.
Проте, в справі, що розглядається, позивач отримала компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій, та претендувала на отримання компенсації за додаткову відпуску, передбачену ч.1 ст.19 Закону № 504/96-ВР. До спірних правовідносин застосовуються норми абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, яка чітко визначає право на виплату компенсації за невикористання обох видів відпусток: як учаснику бойових дій, так і як, матері, яка має двох неповнолітніх дітей.
Є безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом з огляду на наступне.
Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки у період з 2018 по 2025 роки.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Позивач звільнена з військової служби 10.04.2025, а з позовом до суду звернулася 07.07.2025, тобто в межах тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, тому відсутні підстави вважати, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі № 360/1388/25 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі № 360/1388/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення 11 травня 2026 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв