справа № 757/43807/25-ц головуючий у суді І інстанції Соколов О.М.
провадження № 22-ц/824/8849/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
25 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М., у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 3 977,69 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/11588/22-ц з відповідача на користь позивача стягнуто моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. 20 листопада 2023 року на виконання судом видано виконавчий лист. Як вказує позивач, виконавчий лист ним направлявся для виконання на адреси: Національного банку, Державної виконавчої служби, Державної казначейської служби. Проте, вказані органи не здійснили його виконання. З огляду на це, позивач вважає, що оскільки постанова є невиконаною, у останнього виникло право на нарахування інфляційних втрат на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України. Окрім вказаного, позивач вважає, що через невиконання відповідачем постанови з 21 червня 2023 року, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 3 000,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені в позовній заяві та вказує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову пославшись на те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат є безпідставними, оскільки прострочення виконання зобов`язань не відбулось. Разом з тим, після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 21 червня 2023 року у справі № 757/11588/22- ц він в найкоротші строки після отримання виконавчого листа звернувся до Національного банку України з проханням добровільно виконати постанову суду; після відмови НБУ виконати постанову добровільно - в найкоротші строки подав заяву про видачу виконавчого листа; лист було видано фактично 20 листопада 2023 року і після його отримання в найкоротші строки подав його до ДКС України вже 02 січня 2024 року проте листом від 18 січня 2024 року ДКС України відмовилася прийняти до виконання виконавчий лист, оскільки в Національного банку України відсутні рахунки в органах ДКС України. Таким чином, ОСОБА_1 виконав обидві умови, про які вказав суд першої інстанції: 1) звернув постанову від 21 червня 2023 року у справі № 757/11588/22-ц до примусового виконання; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Також зазначає, що момент прострочення не може пов`язуватися з моментом прийняття до виконання ДКС України виконавчого листа в цій ситуації. Адже, по-перше, ДКС України не цілковито безпідставно відмовилася прийняти до виконання виконавчий лист - оскільки у НБУ дійсно відсутні рахунки в ДКС України. Ця обставина не є спірною. По-друге, якби момент прострочення у цьому випадку пов`язувався не з моментом подачі виконавчого листа, а з моментом його «прийняття до виконання ДКС України», то в такий спосіб держава отримувала б можливість через протиправну відмову у прийнятті виконавчого листа «відстрочувати» виконання рішення суду. ДКС України могла б свідомо повертати виконавчі листи з розрахунку на те, що початок перебігу строку, з яким пов`язується застосування компенсаторного механізму, передбаченого частиною першою статті 5 З Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у такому випадку буде перенесено на більш пізню дату - коли дії ДКС будуть визнані незаконними у судовому порядку.
У відзиві на апеляційну скаргу Національний банк України, зазначає, що порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Про наведений законодавчий порядок виконання судового рішення обізнаний позивач, оскільки останній є стороною цивільної справи № 757/11588/22-ц, і про такий порядок зазначалось у постановах від 10 вересня 2024 року та від 28 травня 2026 року, матеріали даної справи не містять у собі доказів про те, що позивач оскаржував дії Державної казначейської служби України. Відтак, доводи про тривалу неможливість виконання судового рішення, з вини відповідача, спростовується наведеними вище обставинами. Розглядаючи вказані вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 щодо застосування положень статті 625 ЦК України. Так, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон , який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що Київський апеляційний суд постановою від 21 червня 2023 року у справі № 757/11588/22-ц стягнув на користь ОСОБА_1 з Національного банку України моральну шкоду в сумі 5 000,00 гривень. Ця постанова суду є остаточною і на її виконання було видано виконавчий лист.
Позивач звернувся до Національного банку України і просив виконати постанову суду добровільно - повідомивши його про платіжні реквізити.
Проте, НБУ листом від 21 липня 2023 року відмовився виконувати постанову суду.
Після цього позивач звернув виконавчий лист на виконання до органу Державної казначейської служби, яка листом від 18 січня 2024 року повернула виконавчий лист без виконання.
Позивач подав виконавчий лист на виконання до органу ДВС, проте лист було повернуто з посиланням на те, що органи ДВС не мають права виконувати рішення суду про стягнення коштів з НБУ.
Таку відмову позивач оскаржував у судовому порядку, проте Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 02 квітня 2024 року у справі № 757/11588/22-ц відмовив у задоволенні скарги (залишена в силі Київським апеляційним судом).
Таким чином, наразі постанова від 21 червня 2023 року у справі № 757/11588/22-ц залишається невиконаною.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат є безпідставними, оскільки прострочення виконання зобов`язань не відбулось. Позивачем не надано жодного доказу на рахунок того, яких саме, в результаті дій Національного банку, втрат немайнового характеру позивач поніс, тобто в чому полягає моральна шкода, не конкретизовано яким саме діянням, Національного банку зазначену шкоду було завдано, адже питання щодо виконання рішення суду за спірними правовідносинами врегульоване положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути з Національного банку України грошові кошти у розмірі 977,69 грн., що становлять 3 % річних від 5 000,00 грн. простроченої суми грошового зобов`язання за прострочення виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду та 3 000,00 грн. моральної шкоди.
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37; № у ЄДРСР 112516535)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.6; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.3; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71; № у ЄДРСР 112516535)).
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI).
З огляду на цей припис прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Національний банк за своєю організаційно-правовою формою є органом державної влади, а отже, на виконавчі документи, за якими боржником виступає Національний банк, поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядку.
Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Отже, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі повинна бути держава Україна, на якій і лежить обов`язок виконати судове рішення про стягнення на користь позивача 5 000,00 грн.
Проте, у цій справі позовні вимоги заявлені до Національного банку України, який не уповноважений виконувати рішення суду, з не виконанням якого позивач пов`язує необхідність стягнення 3% річних та моральної шкоди.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що в порушення наведених вище правових норм, суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, не дослідив питання щодо належності відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі №642/6181/16-ц, висловленого у постанові від 29 серпня 2019 року.
Позивач не позбавлений можливості, визначившись з належним колом відповідачів, звернутися до них з відповідним позовом.
З урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув справу по суті до неналежного відповідача, а апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належало відмовити саме з цих підстав.
З огляду на викладене, суд першої інстанції фактично ухвалив вірне рішення про відмову у задоволенні позову, однак керувався при цьому невірними мотивами, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2026 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2026 рокузалишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.