Справа№464/3364/26 
пр.№ 3/464/1344/26 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.05.2026 року        м.Львів
Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП,

у с т а н о в и л а:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВБА № 215127 від 06.05.2026 ОСОБА_2 «06.05.2026 р. близько 22.35 год за адресою АДРЕСА_1 вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого чоловіка, а саме: виражалась в його сторону нецензурною лексикою, погрожувала фізичною розправою, чим спричинила шкоду його психічному здоров`ю».
Суддя, дослідивши докази по справі, суддя дійшов наступного висновку.
У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Згідно з п.1 ст.247 КУАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Саме такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17.
За змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
У ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
У суді особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, свою винуватість у домашньому насильстві заперечила, зазначаючи, що за адресою: АДРЕСА_1 проживає з ОСОБА_3 , шлюб з яким розірвано 11.05.2026. З урахуванням того, що перебували станом на 06.05.2026 в процесі розлучення, вона перебувала в емоційно нестійкому стані, між нею та чоловіком виник конфлікт, який переріс у сварку, під час чого висловлювалися нецензурними словами, ОСОБА_3 став її знімати на мобільний телефон, що її ще більше рознервувало, вона намагалась у нього телефон відібрати, вони кричали, а у подальшому ОСОБА_3 викликав поліцію. Жодного насильства стосовно колишнього чоловіка вона не вчиняла, після сварки вони помирились і надалі перебувають в дружніх відносинах.
У суді потерпілий ОСОБА_3 , будучи приведеним до присяги та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст.384 КК України щодо адміністративного порушення, суду показав, що з ОСОБА_1 перебував в шлюбі 32 роки та 11 травня 2026 року судом постанолвено рішення про розірвання між ними шлюбу. Вони спільно проживають у квартирі АДРЕСА_2 , адже є її співвласниками з іншими особами. Станом на 06 травня 2026 року вони перебувани в процесі розлучення. Того дня він повернувся додому пізно і ОСОБА_1 стала з докорами до нього зверитатися, де був. Їх словесна перепалка переросла у сварку, під час якої лунала нецензурна лексика. Він став знімати ОСОБА_1 на свій мобільний телефон, а вона стала його відбирати з погрозами, в процесі чого відмахувались одне від одного. Оскільки конфлікт не припинявся, вирішив викликати поліцію з метою налякати ОСОБА_1 . Не думав, що вказана ситуація призведе до складення протоколу про адміністративне правопорушення. Дійсно він 18 травня 2026 року звернувся до суду з письмовою заявою про закриття провадження у цій справі, адже така поведінка ОСОБА_1 була викликана її емоційним станом, бо саме він був ініціатором подачі позову про розірвання шлюбу, а остання не хотіла шлюб розривати. Жодного психологічного чи іншого насильства колишня дружина не вчиняла стосовно нього. Вони перебувають у дружніх відносинах. 
Протокол про адміністративне правопорушення, до якого долучено форма оцінки ризиків, терміновий заборонний припис, рапорт інспектора УПП, заява потерпілого, письмові пояснення сторін, не є безумовними та достатніми доказами, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи. 
Відтак, обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не знайшли свого підтвердження об`єктивною сукупністю доказів, які не є переконливими, достатньо вагомими і узгодженими між собою, а відтак викликають у суду обґрунтований сумнів.
Суд самостійно збирати докази не має права, позаяк обов`язок щодо збирання доказів, в силу положень ч.2 ст.251 КУАП покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Вищевикладене свідчить про те, що поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З урахуванням наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приймаючи до уваги загальний правовий принцип, закріплений у ст.62 Конституції України, який передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суддя дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, а тому у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП.
Справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУАП за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.283,284 КУАП, 

п о с т а н о в и л а :

Справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО