ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 392/2660/25
провадження № 22-ц/4809/1100/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянське (фермерське) господарство «Малюги Миколи Анатолійовича»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Маловисківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 , на ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2026 року у складі головуючого судді Бадердінової А. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, заяви про забезпечення позову та ухвали суду першої інстанції.
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянського (фермерського) господарства «Малюги Миколи Анатолійовича», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Маловисківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області, в якому просила визнати за позивачкою, в порядку спадкування за законом, право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 6,9135 га з кадастровим номером 3523184000:02:000:0112, яка належала ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 квітня 2019 року, виданого Маловисківською районною державною нотаріальною конторою, а саме на 1/2 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,9135 га з кадастровим номером 3523184000:02:000:0112, яка розташована на території Кіровоградської області, Маловисківського району, Оникіївської сільської ради; витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку вказаної земельної ділянки; зобов`язати Селянське (Фермерське) господарство «Малюги Миколи Анатолійовича» усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6 вказаною земельною ділянкою, шляхом звільнення земельної ділянки та визнати відсутнім у СФГ «Малюги Миколи Анатолійовича» права оренди земельної ділянки площею 6,9135 га з кадастровим номером 3523184000:02:000:0112.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 грудня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Циб Сергій Вікторович до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянське (фермерське) господарство «Малюги Миколи Анатолійовича», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Маловисківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, визнання відсутнім права оренди

13 березня 2026 року представник позивачки – адвокат Циб С. В., подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову, а саме заборонити державним реєстраторам та іншим особам, які мають повноваження вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 1812314535231 (земельна ділянка площею 6,9135 га з кадастровим номером 3523184000:02:000:0112, що розташована на території Оникіївської с/ради, Новоукраїнського району Кіровоградської області (до перейменування Маловисківського району) та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що невжиття таких процесуальних заходів, як арешт майна, заборона вчинення реєстраційних дій може істотно ускладнити, або взагалі унеможливити виконання рішення виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог. 
Представник звернув увагу суду, що в минулому відповідачем вживалися заходи, які були спрямовані на ухилення від поділу спадкового майна та потенційного рішення суду про визначення часток у спадковому майні. Незважаючи на наявність малолітньої доньки у свого покійного сина, ОСОБА_3 06 липня 2021 року отримала свідоцтво про право на спадщину після його смерті. 12 липня 2021 року ОСОБА_3 подала заяву до суду, в якій визнала заяву про встановлення батьківства ОСОБА_5 , відносно доньки заявниці – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому, подала заяву, в якій не визнала заяву про встановлення батьківства через майнові питання. 
Вказує, що 20 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та СФГ «Малюги Миколи Анатолійовича» було укладено договір оренди землі вказаної спірної земельної ділянки строком на 15 років. Крім того, відповідно до договору дарування від 26 листопада 2021 року, ОСОБА_3 подарувала спірну земельну ділянку своїй сестрі ОСОБА_4 , та протягом всього періоду з 2021 року використання цієї земельної ділянки здійснювалося та орендна плата сплачувалася стороні відповідачів, поведінка яких очевидно свідчить про недобросовісність та наявність реальних ризиків відчуження, обтяження або навіть знищення земельної ділянки, яка є предметом спору. 
Представник також зазначає, що представники ОСОБА_3 ще на початку січня 2026 року ознайомилися з матеріалами справи, отримали ухвалу про відкриття провадження у справі, проте жодного відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки до суду не направили, як і інших заперечень, пояснень, клопотань по суті справи. Відсутність правової позиції щодо заявлених позовних вимог, неподання відзивів на позовну заяву є нетиповою поведінкою стороні для справ, в яких беруть участь декілька відповідачів, в тому числі юридична особа, та декілька представників на стороні відповідачів. Така поведінка відповідачів може свідчити про наміри вжиття заходів, які унеможливлюють виконання рішення суду та пов`язані з внесенням змін до реєстру прав власності стосовно нерухомого майна, що пояснює процесуальну пасивність відповідачів у даній справі.
Зауважує, що вказаний захід забезпечення позову співмірний із заявленими позовними вимогами, є тимчасовим заходом та спроможний забезпечити у майбутньому фактичне виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача у разі задоволення позову. Крім того, такий захід забезпечення позову не матиме наслідком понесення додаткових витрат відповідачами, оскільки буде обмежуватися лише можливість відповідачів розпоряджатися вказаною земельною ділянкою (а.с.101-103).

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянське (фермерське) господарство «Малюги Миколи Анатолійовича», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Маловисківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, визнання відсутнім права оренди.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд керувався тим, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати заявник у заяві, не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, збалансованості інтересів сторін та за даних фактичних обставин справи є неспівмірними із заявленими вимогами, оскільки не містять реальних передумов для висновку про імовірність утруднення ефективного захисту прав позивача.
Окрім того, суд зазначив, що вимога про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам та іншим особам, які мають повноваження вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна - спірну земельну ділянку, не підлягає задоволенню і з тих підстав, оскільки не може бути ефективним засобом забезпечення позову - заборона невизначеному (неконкретизованому) колу державних реєстраторів вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Циб Сергій Вікторович, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2026 року та ухвалення нового рішення про задоволення вимог заяви про забезпечення позову.
Зазначає, що предметом судового розгляду у даній справі є віндикація 1/2 частки земельної ділянки площею 6.9135 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 3523184000:02:000:0112. Таким чином, наслідком задоволення позовних вимог для відповідачів буде втрата права власності та користування відповідною земельною ділянкою. Вказує, що в заяві про забезпечення позову скаржник звертав увагу суду на попередню поведінку відповідачів, яка може свідчити про наміри ухилитись від поділу спадкової маси відповідно до законодавства, однак суд проігнорував такі твердження.
Представник вказує, що поведінка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 очевидно свідчить про наявність реальних ризиків відчуження, обтяження або навіть знищення земельної ділянки, яка є предметом спору. Таким чином у випадку реалізації зазначених ризиків - відчуження, обтяження або навіть знищення земельної ділянки, яка є предметом спору, виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову буде утруднене чи неможливе.
Також звертає увагу на нетипову пасивність сторін відповідача у ході судового процесу. Зокрема, не зважаючи на отримання ухвали про відкриття провадження у справі, жодного відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки до суду не направлено, як і інших заперечень, пояснень, клопотань по суті справи. Відсутність правової позиції щодо заявлених позовних вимог, неподання відзивів на позовну заяву є нетиповою поведінкою сторін для справ, в яких беруть участь декілька відповідачів (в тому числі юридична особа) та декілька адвокатів - представників на стороні відповідачів.
Скаржник також зазначає, що заходи забезпечення позову є тимчасовими та безпосередньо пов`язані з предметом позову - земельною ділянкою 3523184000:02:000:0112. Негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову полягають у тимчасову обмеженні відповідача правом розпорядження майном, яке є предметом спору. Натомість, негативні насліди, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів для позивача - фактична втрата можливості виконати рішення суду та отримати право власності на своє майно у порядку спадкування після смерті батька.
Представник звертає увагу суду на те що, заявлений засіб забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам та іншим особам, які мають повноваження вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є ефективним, оскільки реально призводить до неможливості відчуження або знищення предмету спору. Більш того, зазначає, що суд не позбавлений права визначити коло державних реєстраторів та інших осіб, які мають повноваження вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна задовільнивши заяву про забезпечення позову частково.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 361 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивачки – адвоката Циб С. В., представників відповідачів Кошутської О. С. та Болотських А.Ю., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі – до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України). За змістом наведених норм це стосується майна, що належить відповідачу.
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися майном, що належить відповідачу, а в певних випадках – і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).
Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
У цій справі, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка, в інтересах якої діє адвокат Циб С.В., просила заборонити державним реєстраторам та іншим особам, які мають повноваження вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 1812314535231 (земельна ділянка площею 6,9135 га з кадастровим номером 3523184000:02:000:0112, що розташована на території Оникіївської с/ради, Новоукраїнського району Кіровоградської області (до перейменування Маловисківського району) та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Постановляючи оскаржувану про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати заявник у заяві, не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, збалансованості інтересів сторін та за даних фактичних обставин справи є неспівмірними із заявленими вимогами, оскільки не містять реальних передумов для висновку про імовірність утруднення ефективного захисту прав позивача.
В апеляційній скарзі представник позивачки посилається на те, що попередня поведінка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 не визнавала заяву про встановлення батьківства ОСОБА_5 відносно доньки ОСОБА_7 , в подальшому уклала договір оренди земельної ділянки від 20.08.2021 року та договір дарування земельної ділянки від 26.11.2021 року) свідчить про недобросовісність та наявність реальних ризиків відчуження, обтяження або навіть знищення земельної ділянки, яка є предметом спору.
Колегія суддів відхиляє такі доводи сторони позивача, оскільки зазначене не доводить реально існуючої загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, на підставі наданих позивачем доказів.
Крім іншого, представник зазначає, що представники ОСОБА_3 ще на початку січня 2026 року ознайомилися з матеріалами справи, отримали ухвалу про відкриття провадження у справі, проте жодного відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки до суду не направлено, як і інших заперечень, пояснень, клопотань по суті справи. Відсутність правової позиції щодо заявлених позовних вимог, неподання відзивів на позовну заяву є нетиповою поведінкою стороні для справ, в яких беруть участь декілька відповідачів, в тому числі юридична особа, та декілька представників на стороні відповідачів. Така поведінка відповідачів може свідчити про наміри вжиття заходів, які унеможливлюють виконання рішення суду та пов`язані з внесенням змін до реєстру прав власності стосовно нерухомого майна, що пояснює процесуальну пасивність відповідачів у даній справі.
Апеляційний суд вважає, що такі доводи сторони позивача не можуть бути підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки не доводять наміру відповідачів у подальшому утруднити виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що вимога про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам та іншим особам, які мають повноваження вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна - спірну земельну ділянку, не може бути ефективним засобом забезпечення позову - заборона невизначеному (неконкретизованому) колу державних реєстраторів вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2026 року постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, внаслідок чого підстав для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Цибом Сергієм Вікторовичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 15.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник