ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 686/23785/22
провадження № 51-3425 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого  суддів	ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю:  секретаря судового засідання прокурора захисника 	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),	
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 навирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №22022240000000095, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Олов`яна Читинської області СРСР, громадянина РФ, місце проживання невідоме, депутата Державної Думи Федеральних Зборів РФ, робоча адреса: вул. Охотний Ряд, 1, м. Москва, РФ, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року ОСОБА_7 засуджено зач. 3 ст. 110 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк15 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. 
Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він як депутат Державної Думи Федеральних Зборів РФ, будучи представником влади РФ, уповноваженим брати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів РФ, умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами, представниками влади і ЗС РФ, всупереч вимог Статуту Організації Об`єднаних Націй, Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 09 грудня 1981 року № 36/103 та інших міжнародно-правових актів, статей 1-3, 68 Конституції України усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, розуміючи, що він порушує встановлений Конституцією України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю РФ над політичними та економічними процесами в Україні, 15 лютого 2022 року, за адресою: вул. Охотний Ряд, 1, м. Москва, РФ, взяв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де підтримав постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року, за тією ж адресою, взяв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де підтримав ратифікацію Договорів про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ та так званими Донецькою і Луганською народними республіками. 
Внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року вказаних Договорів, РФ, під приводом допомоги так званим Донецькій і Луганській народним республікам, здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне воєнне вторгнення на територію України, розпочала бойові дії з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель великої кількості людей, у тому числі й цивільного населення, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, руйнування інфраструктури, знищення майна та інші тяжкі наслідки. 
У такий спосіб ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 110 КК України.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадженняу зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України. 
Свою позицію мотивує тим, що у кримінальному провадженні порушено правила підслідності та порядок доручення досудового розслідування іншому органу за ч. 5 ст. 36 КПК України. Досудове розслідування було доручено слідчому відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області постановою Генерального прокурора ОСОБА_8 від 14 березня 2022 року без належного мотивування неефективності досудового розслідування органом, визначеним ст. 216 КПК України, що тягне за собою недопустимість отриманих доказів.
В основу обвинувачення без дотримання належної правової процедури покладено протоколи огляду матеріалів інших кримінальних проваджень від 29 квітня 2022 року щодо наслідків вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Порушено право на справедливий суд через недотримання процедури спеціального судового провадження. 
Не доведено наявності всіх елементів складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України, за який засуджено ОСОБА_7 , зокрема прямого умислу та попередньої змови на його вчинення групою осіб. Крім того, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та настанням тяжких наслідків.
Суди не дотримались вимог ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень. Апеляційний суд всупереч ст. 419 КПК України не надав вичерпних і обґрунтованих відповідей на всі доводи апеляційної скарги захисника. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу, просив її задовольнити, вирок і ухвалу щодо ОСОБА_7 скасувати і закрити кримінальне провадження. 
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою, просила залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.
Мотиви Суду 
За змістом ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Положеннями ст. 419 КПК України визначено, що в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Цих вимог судами попередніх інстанцій дотримано. 
За змістом ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку. 
Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглядалося в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого («in absentia») з урахуванням встановлених КПК України особливостей цієї процедури.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України, ґрунтуються на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України. 
Так, судом досліджено протоколи огляду від 10 березня 2022 року з додатками стосовно публікацій у мережі Інтернет, а саме на сайті вищого законодавчого органу влади РФ, що містять інформацію про результати голосування депутатів Державної Думи Федеральних Зборів РФ: 15 лютого 2022 року за звернення до Президента РФ щодо визнання незалежності так званих «ДНР» і «ЛНР», де «за» проголосували 351 депутат з 368 присутніх, серед яких, згідно з поіменним списком і ОСОБА_7 ; 22 лютого 2022 року за проєкти федеральних законів № 75578-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Донецкой Народной Республикой» та № 75577-8 «О ратификации Договора о дружбе, сотрудничестве и взаимной помощи между Российской Федерацией и Луганской Народной Республикой», де «за» проголосували 400 депутатів із 400 присутніх, у тому числі ОСОБА_7 . Суд проаналізував долучені до протоколів огляду додатки, зокрема відеозаписи засідань Державної Думи Федеральних Зборів РФ, що відбулись 15 та 22 лютого 2022 року, на яких зафіксовано те, що всі депутати одноголосно та узгоджено голосують за запропоновані законопроекти.
Крім того, суд взяв до уваги протокол огляду від 27 березня 2022 року з додатками, згідно з яким оглянуто офіційну сторінку Державної Думи Федеральних Зборів РФ у мережі Інтернет, де наявна інформація про голосування депутата 8 скликання ОСОБА_7 ; протокол огляду електронних документів від 07 квітня 2022 року з додатками, згідно з яким оглянуто тексти зазначених вище проєктів федеральних законів, де вказано (у статтях 3, 4, 5, 7) про надання «ДНР» і «ЛНР» з боку РФ військової допомоги для «усунення загрози», відеозаписи, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях Державної Думи Федерального Зібрання РФ по зазначеним питанням, де ОСОБА_7 проголосував «за»; протоколи огляду від 29 квітня 2022 року, за якими оглянуто матеріали кримінальних проваджень за ч. 2 ст. 438 КК України, у яких містяться відомості про численні факти загибелі цивільних осіб, отримання ними поранень, а також руйнування та знищення майна внаслідок злочинних дій військовослужбовців ЗС РФ.
На підставі цих та інших письмових доказів місцевий суд встановив, що ОСОБА_7 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків, тобто сукупність у його діях усіх визначених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України. З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.
Судами попередніх інстанцій спростовано твердження захисника щодо відсутності прямого умислу ОСОБА_7 на зміну меж території України, сформованого до голосування, а також його попередньої змови з іншими особами.
Так, ОСОБА_7 , як депутат Державної ДумиФедеральних Зборів РФ, яка є вищим законодавчим органом цієї країни, як і будь-який представник влади, повинен був знати і знав про міжнародні акти та договори, сторонами яких є Україна та РФ, якими визначено, зокрема, неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, захист їх незалежності і суверенітету, а також обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності, вимоги не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
ОСОБА_7 усвідомлював і розумів, що Україна є суверенною державою з міжнародно визнаними кордонами, що закріплено Декларацією про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, Актом проголошення незалежності України від 24 серпня 1991 року. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ. Міжнародні кордони України визначені та визнані всіма країнами світу. 
Наведене підтверджується також ратифікацією РФ 22 квітня 2004 року Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року, яким визнано та демарковано кордон між Україною та РФ, а отже, як наслідок, незаконність і протиправність зміни меж території та державного кордону України.
За таких обставин, ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи протиправність власних дій, разом із іншими депутатами, 15 та 22 лютого 2022 року проголосував за звернення до президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року за ратифікацію Договорів про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званими "ДНР" і "ЛНР", тобто зі свого боку вчинив активні дії, з метою зміни меж території та державного кордону України, що і свідчить про прямий умисел на вчинення злочину, передбаченого ст. 110 КК України.
Загальновідомими є й відображені у вироку передумови прийняття такого рішення депутатами Державної Думи, зокрема, тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася зі збройного конфлікту, викликаного російською воєнною агресією, підтримка сепаратистських угруповань на території України, починаючи з 2014 року, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю РФ над політичними і економічними процесами в Україні.
У цьому контексті твердження захисника щодо того, що рішення ґрунтується на припущеннях стосовно подій 2013-2021 років, які не охоплюються умислом ОСОБА_7 , який став депутатом пізніше, неприйнятні.
Саме внаслідок заздалегідь спланованих узгоджених протиправних дій депутатів, серед яких і ОСОБА_7 , які були частиною злочинного плану, відбулась ескалація воєнного конфлікту, а ратифіковані 22 лютого 2022 року Договори стали підставою і спробою виправдання агресії РФ, яка під приводом допомоги так званим "ЛНР" і "ДНР" здійснила 24 лютого 2022 року, за участі ЗС РФ, повномасштабне воєнне вторгнення, розпочала бойові дії на території України, що мало наслідком загибель великої кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки, перед громадянами РФ та світовою спільнотою.
Доводи захисника щодо того, що вчинення дій ОСОБА_7 за попередньою змовою з іншими особами не доведено, спростовуються встановленими судами конкретними обставинами кримінального провадження.
Домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Ця домовленість необов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а й може виражатися конклюдентними діями, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.
Вчинене депутатами Державної Думи, яка є колегіальним органом, діяння стало можливим і обумовлене їх спільними протиправними діями, зважаючи на необхідність дотримання низки процедурних умов (проведення зборів, наявності кворуму).
Про вчинення засудженим кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб свідчить також й одноголосне голосування депутатів за проекти федеральних законів про ратифікацію договорів. Жоден з них, маючи можливість виразити своє волевиявлення, не проголосував "проти", не утримався від голосування, тобто здійснив тим самим свій усвідомлений вибір щодо підтримки винесених на голосування законопроектів.
Більш того, мали місце виступи окремих депутатів та офіційного представника Президента РФ безпосередньо перед самим голосуванням 22 лютого 2022 року, які позитивно оцінили "прийняте рішення" як доконаний факт.
Суди також дійшли висновку, що між діями ОСОБА_7 , як одного з депутатів, та тяжкими наслідками є необхідний причинно-наслідковий зв`язок, що випливає із загальновідомих численних свідчень про загибель людей, спричинену незаконним вторгненням ЗС РФ в Україну, та настання тяжких наслідків у результаті такого вторгнення й окупації значної частини території України.
Проаналізувавши доводи захисника щодо відсутності окремих елементів складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України, у діянні ОСОБА_7 , які є здебільшого аналогічними до тих, що наведені касаційній скарзі, суди дійшли обґрунтованого переконання про доведеність винуватості останнього у пред`явленому обвинуваченні поза розумним сумнівом. Рішення судів в цій частині є достатньо мотивованими та не викликають сумнівів щодо правильності юридичної оцінки дій засудженого. 
Що стосується решти доводів захисника, то вони також були предметом оцінки апеляційного суду та небезпідставно визнані необґрунтованими. 
Твердження захисника щодо порушення правил підслідності та порядок доручення досудового розслідування іншому органу за ч. 5 ст. 36 КПК України, що тягне за собою недопустимість отриманих доказів, суд відкинув.
Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану.
Поняття «неефективності досудового розслідування» розуміється в такому значенні, що відповідні рішення приймаються в межах розсуду та дискреційних повноважень прокурора з урахуванням реальних можливостей та спроможності результативного (швидкого та ефективного) виконання завдань досудового розслідування органом (підрозділом) уповноваженим проводити досудове розслідування в конкретному кримінальному провадженні, у межах визначених законом строків, спрямованих на збирання належних і допустимих доказів у кримінальному провадженні та встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 травня 2021 року (справа № 640/5023/19, провадження № 51-2917кмо20) обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 цього Кодексу, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що постановою Генерального прокурора від 14 березня 2022 року через незабезпечення у повній мірі виконання завдань кримінального провадження та ефективного досудового розслідування, що обумовлено в тому числі введенням воєнного стану, невиконання органом досудового розслідування необхідного комплексу слідчих дій проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 22022000000000083 (з якого було виділено провадження щодо ОСОБА_7 ) доручено слідчому відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.
Суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду перевірив доводи захисника про порушення правил підслідності та не знайшов підстав для їх задоволення. Постанова прокурора про зміну підслідності кримінального провадження є обґрунтованою, у ній зазначено оцінку досудового розслідування органом досудового розслідування, мотиви, які стали підставою для зміни підслідності кримінального провадження.
До того ж, як слушно зауважив апеляційний суд, захисник не навів жодних аргументів стосовно того як саме передача цього провадження для подальшого здійснення досудового розслідування іншому органу істотно обмежила права ОСОБА_7 , зокрема, у порівнянні з тим становищем, у якому він перебував би, якщо б досудове розслідування здійснювало ТУ ДБР з дислокацією у м. Хмельницькому. З огляду на викладене, підстави для визнання зібраних доказів недопустимими відсутні.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з такою позицією суду апеляційної інстанції.
Заслуговує на увагу й те, що питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ст. 89 КПК України).
Натомість суд касаційної інстанції є судом права, а не факту й не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Повноваження суду в даному випадку зводяться до перевірки дотримання судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час дослідження цих доказів, визнання їх допустимими чи недопустимими. 
Колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином перевірили доводи захисника щодо недопустимості протоколів огляду матеріалів інших кримінальних проваджень та правомірно відмовили в їх задоволенні. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що проведення слідчим огляду матеріалів інших кримінальних проваджень відбулося на підставі дозволу начальника слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області в порядку статей 223, 237 КПК України, зафіксовано з дотриманням вимог статей 104-106 цього ж Кодексу та не суперечить положенням статей 40, 93 КПК України щодо права слідчого на збирання доказів.
Порушень кримінального процесуального закону, які б зумовлювали недопустимість протоколів огляду матеріалів інших кримінальних проваджень, на що вказує захисник, не встановлено.
Стосовно порушення права на справедливий суд через недотримання процедури спеціального судового провадження, то ці доводи захисника ОСОБА_6 є також неприйнятними.
Згідно з ч. 2 ст. 297-1, ч. 3 ст. 323 КПК України спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження можуть здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia) на підставі ухвали слідчого судді, суду у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст. 110 КК України, стосовно підозрюваного, обвинуваченого, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року порядок вручення повістки про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, а також правові наслідки ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, визначаються КПК України.
За ч. 1 ст. 297-5, ч. 3 ст. 323 КПК України:
- повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора; 
- повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.
З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, суду підозрюваний, обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом. 
Досудове розслідування та судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі прийнятих рішень про спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону (ухвала слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2022 року, ухвала Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2025 року).
З метою забезпечення особі права на захист законом передбачено обов`язкове представлення інтересів підозрюваного, обвинуваченого захисником, оскільки дотримання належного захисту спрямоване на реалізацію принципу змагальності в такому процесі.
Якщо особа, яка переховується від правосуддя, з`явиться, то вочевидь вона може приймати участь у провадженні як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду. За її відсутності, захисник як професійний адвокат забезпечує здійснення захисту та представляє позицію сторони захисту перед судом самостійно, що не свідчить про порушення права на справедливий судовий розгляд.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що як органом досудового розслідування, так і судами попередніх інстанцій, було дотримано спеціальних положень КПК України щодо вручення повісток, повідомлень, повідомлення про підозру та обвинувального акта ОСОБА_7 , зокрема, шляхом опублікування судового виклику у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр», на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора та Судової влади України. Окрім повідомлень у способи, передбачені КПК України, що зазначені вище, ОСОБА_7 повідомлений також шляхом направлення повідомлень в електронному вигляді до Державної Думи Федеральних Зборів РФ через офіційний сайт, тобто під час досудового розслідування, судового розгляду вжито всіх можливих заходів для повідомлення ОСОБА_7 про здійснюване щодо нього кримінальне провадження. 
ОСОБА_7 зі стадії досудового розслідування представляв захисник, чим було забезпечено виконання вимог п. 8 ч. 2 ст. 52, ч. 3 ст. 323 КПК України та реалізовано визначені статтями 20, 22 цього Кодексу засади змагальності кримінального процесу і забезпечення права на захист.
ОСОБА_7 , будучи повідомленим про розгляд кримінального провадження, жодних клопотань, заяв, скарг не подавав. 
Натомість захисник, стверджуючи про сумнівність способів повідомлення ОСОБА_7 , який є депутатом Державної Думи РФ, про кримінальне переслідування, не враховує особливостей спеціального провадження, що прямо регламентовано КПК України.
Колегія суддів касаційного суду звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в справі «Санадер проти Хорватії» від 12 лютого 2015 року, про те, що судовий розгляд за відсутності обвинуваченого сам собою не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки той факт, що особа проживає на території, непідконтрольній органам влади, виправдовує неможливість повідомлення обвинуваченого про провадження або забезпечити його присутність з боку органів влади. 
До того ж, враховуючи як практику ЄСПЛ (рішення у справах: «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Меденіца проти Швейцарії» від 14 червня 2001 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та інші) щодо можливості проведення заочного кримінального провадження, так і вимоги ч. 3 ст. 400 КПК України, яка передбачає умови подання апеляційної скарги обвинуваченим, стосовно якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне чи касаційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними.
З огляду на викладене, вказівка захисника про відсутність ефективного перегляду судових рішень, ухвалених в порядку спеціального провадження, всупереч стандартів ЄСПЛ, є безпідставною.
Суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які за своїм змістом є аналогічними до доводів, викладених у касаційній скарзі, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, навівши в ухвалі відповідне обґрунтування.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
Мотиви щодо незгоди з вироком і ухвалою, на які посилається захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку про порушення норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3