Унікальний номер справи 756/3608/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4849/2026
Головуючий у суді першої інстанції М. М. Ткач
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

11 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач Комунальне підприємство виконавчого органу 
Київради 
(Київської міської державної адміністрації) 
«Київтеплоенерго»

відповідач ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року,ухвалене у складі судді М. М. Ткач в приміщенні Оболонськогорайонного суду м. Києва.

в с т а н о в и в :

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (КП «Київтеплоенерго») звернулося до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньо будинкової системи тепло-та водопостачання, а отже відповідачі є споживачами послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, проте відповідачі належним чином не сплачували вартість отриманих комунальних послуг, допустили заборгованість з їх оплати, яка станом на 31.01.2025 складає наступну заборгованість: за спожиті за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 57639,09 грн; за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 у розмірі 16511,24 грн; за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 у розмірі 108837,03 грн; за спожиті послуги з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 у розмірі 22198,52 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії в розмірі 1277,79 грн.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води в розмірі 665,50 грн. Позивач вказує, що відповідачі користуються послугами, але свої зобов`язання по сплаті за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води належним чином не виконують, внаслідок чого утворилась заборгованість. З огляду на викладене, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом, в якому просить стягнути заборгованість за надані послуги, а також інфляційні втрати, 3% річних та пеню.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13.10.2025 задоволено заяву КП «Київтеплоенерго» про залишення позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 без розгляду. Позовні вимоги КП «Київтеплоенерго», пред`явлені до відповідача ОСОБА_3 залишено без розгляду.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року позов КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 207 129, 17 грн., інфляційні втрати у розмірі 20932 , 88 грн, 3% річних у розмірі 4979, 62 грн., пеню у розмірі 2015, 75 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 3525, 86 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що протягом 2018-2025 років подавав показання лічильників в особистому кабінеті, проте вказані показники не завжди приймалися, а нарахування позивачем проводилися не за показниками, а згідно з нормативами (нормами) споживання, При цьому, внести зміни в особистому кабінеті споживач не міг, програмне забезпечення не дозволяло.
Зауважує, що 14.03.2024 лічильники води були повірені ТОВ «Еталон-АСП», що підтверджується наданими свідоцтвами про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки. Згідно даних свідоцтв за результатами повірки встановлено, що лічильники відповідають вимогам ДСТУ 3580-97.
У відповідності до свідоцтва про повірку 14.03.2024 законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки теплолічильник № 17012275 за адресою АДРЕСА_1 також відповідає вимогам ДСТУ EN 1434.
Згідно актів виконаних робіт монтажу та демонтажу приладу обліку теплової енергії № 2024-057 від 29.03.2024 та № 2024-085 від 19.04.2024 зафіксовано показник теплолічильника № 17012275 на 27,517-27,518 Гкал.
Відповідно до Акту виконаних робіт №2024-126 від 29.03.2024 монтажу/демонтажу приладу обліку води зафіксовано наступні показники: лічильник № 08719308- 13 м. куб.
Наданими актами зняття пломб/опломбування вузла розподільного обліку гарячої води та вузла розподільного обліку теплової енергії також зафіксовано, що на момент -звірки вказаних лічильників показники були наступними: № 17012275 - 27,518 Гкал., 08719308- 13 м. куб., №08719313-51 м. куб., 08719318 - 29 м. куб.
З наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що виконавець незаконно нарахував відповідачеві борг за ЦО, ЦПВГ, ТЕ та ЦПГВ за нормативами програми споживання за наявності квартирних засобів обліку, без урахування його показань. 
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що встановлення лічильників води та теплолічильника у квартирі відбулось у повній відповідності з чинними на час встановлення законодавства; лічильники у передбачений законодавством спосіб, були взяті на абонентський облік; недійсними не визнавались, а їх правомірність презюмується; жодним положенням чинного законодавства не передбачено право на відмову від врахування встановлених та взятих на облік показників лічильників.
На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно відхилив заяву відповідача про застасування позовної давності, або взагалі проігнорував її, що призвело до стягнення основного боргу та штрафних санкцій за межами встановленого законом строку.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання чати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», до припинення чи існування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки графів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за життлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних слуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі. У пункті 2 цієї постанови вказано, що вона застосовується з 24 лютого 2022 року.
Таким чином, заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати, 3% річних та інфляційна складова боргу нараховані у період з 24.02.2022 по 31.01.2025, тобто після введення в Україні воєнного стану, та без врахування вимог, які зазначені вище, а тому відсутні підстави для застосування у даній справі положень ст. 625 ЦК України, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені у період з 24.02.2022 по 31.01.2025 слід було відмовити.
КП «Київтеплоенерго» правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалося. 
27 травня 2026 року у судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином. 
З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає вирішенню розгляд справи, та ухвалити постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не складались та не проголошувалися судом 27.05.2026. 
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Судом установлено, що КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме: з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ); з 01 листопада 2021 року, у зв`язку із зміною законодавства, Позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
Правовідносини у сфері надання послуг з ЦО/ЦПГВ регулювались Законом України «Про житлово - комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІУ та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі - постанова КМУ від 21.07.2005 року № 630).
Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води» (далі - постанова КМУ від 11.12.2019 № 1182) та Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» (далі - постанова КМУ від 21.08.2019 року № 830).
Відповідно до вимог вказаних вище нормативно - правових актів, послуги з ЦО/ЦПГВ та послуги з ТЕ/ПГВ, надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на основі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.
На виконання вимог законодавства, КП «Київтеплоенерго», на підставі типових договорів, підготовлені та опубліковані/оприлюднені - договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ опублікований в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085) та на офіційному веб-сайті позивача оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води (ТЕ/ПГВ).
Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач) (частини перша, друга статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк (частина третя статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону договір про надання послуг з центрального опалення, послуг з центрального постачання холодної води, послуг з центрального постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води (ЦО/ЦПГВ) в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085) та на офіційному веб-сайті позивача за посиланням: https://kte.kmda.gov.ua/ukladannya-dogovoru-z-kp-kyyivteploen/ опубліковані договори, а саме: типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води; типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії (ТЕ/ПГВ).
Зміст зазначених договорів відповідає змісту типового договору, затверджених: постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 та постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182. Такі договори є договорами приєднання. Можуть бути укладені лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі статтею 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до норм ЦК України встановлено, що, якщо особа вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, то договір вважається укладеним.
Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої воли свідчить про надання послуг позивача.
Відповідач від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався).
Отже, свідченням повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ є, у тому числі, факт отримання послуг споживачем.
Виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату послуг, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Будинок за адресою: АДРЕСА_2 , в цілому під`єднаний до мереж тепло-та водопостачання. Як наслідок, квартира АДРЕСА_3 , за зазначеною адресою під`єднана до внутрішньо-будинкової системи тепло-та водопостачання, а отже, відповідач є споживачем послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року споживачем послуг з ТЕ/ПГВ.
Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків, між позивачем та відповідачем підтверджується діями сторін, а саме: позивач щомісячно надає відповідачу послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року послуг з ТЕ/ПГВ, надсилає відповідачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а відповідач споживає надані послуги та зобов`язані оплатити їх вартість.
У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відтак, відповідач є споживачем ЦО/ЦПГВ та ТЕ/ПГВ, які постачає йому позивач за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач не надав суду доказів того, що він зверталася до виконавця (виробника) комунальних послуг протягом спірного періоду із вимогою про розірвання договору про постачання житлово-комунальних послуг та йому було безпідставно відмовлено, або з вимогою про відключення вказаного житлового приміщення від централізованої мережі опалення та/або гарячого водопостачання до компетентного органу.
Таким чином ОСОБА_1 був споживачем послуг з централізованого опалення (з 01 листопада 2021 року - постачання теплової енергії) та постачання гарячої води за адресою: : АДРЕСА_1 , оскільки після розміщення їх виконавцями у засобі масової інформації повідомлення про публічний договір (оферту) та тексту договору про надання таких комунальних послуг в установленому законом порядку не заявив відмову від надання зазначених послуг, а також протягом спірного періоду фактично користувався послугами, які надавалися позивачем.
В матеріалах справи відсутні докази того, що у спірний період послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води надавалися іншими виконавцями, а не ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго». Нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг. При цьому відповідач від наданих послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, жодних доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.
За статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та заборгованість за послугу з централізованого гарячого водопостачання відсутня. При цьому, заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення становить 57639,09 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 6225,02 грн., три відсотки річних у розмірі 1596,52 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 511, 24 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 1964, 84 грн., три відсотки річних у розмірі 457, 34 грн. заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 108837,03 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 10332,91 грн., три відсотки річних у розмірі 2372,18 грн., пеня у розмірі 1635,16 грн.; заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 22198,52 грн.; інфляційна складова боргу у розмірі 2410,11грн., три відсотки річних у розмірі 553,58 грн., пеня у розмірі 380, 59 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1277, 79 грн.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 665, 50 грн. 
Вищевказані суми боргу відображені у наданих позивачем розрахунках заборгованості за відповідні послуги, які не спростовані відповідачем відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що нарахування заборгованості здійснено неправильно, оскільки жодного доказу на спростування розрахунку ОСОБА_1 суду не надав, власного розрахунку не навів. Відсутні у матеріалах справи також будь-які докази того, що відповідач звертався до позивача із заявами щодо правильності проведених нарахувань та щодо обсягу та якості наданих послуг. 
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що передача постачальнику послуг показників квартирних засобів обліку спожитої теплової енергії та води з метою здійснення коректних нарахувань за фактично спожиті послуги є обов`язком споживача.
Як вбачається з матеріалів, у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.01.2025, який наданий позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 , є застереження про наявність у даній квартирі лічильника постачання теплової енергії та гарячої води.
Отже, твердження апелянта про те, що позивач здійснював нарахування без врахування наявності у відповідача лічильника обліку споживання теплової енергії та гарячої води на висновки суду не впливають, оскільки сам по собі факт наявності у споживача лічильника не є підставою для нарахування йому вартості послуг без урахування норм споживання. Так, у розрахунку заборгованості відображена інформація щодо наявності у відповідача лічильника, однак, ОСОБА_1 не надав суду належних доказів того, що він щомісяця своєчасно передавав показники лічильників надавачеві послуг у будь-який спосіб. При цьому, надані стороною відповідача докази передачі показників лічильника від 18.06.2024 відображені позивачем у розрахунку заборгованості. Окрім того, як зазначає сам апелянт, передані ним показники в особистому кабінеті не завжди приймались, але відповідач вказане питання з позивачем не вирішив. 
У справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ЄСПЛ наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2024 року у справі № 523/4865/18).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Враховуючи, що у справах про стягнення заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 361/2385/18-ц.
При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належними доказами та допустимими засобами доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчить про наявність у ОСОБА_1 невиконаних боргових зобов`язань перед КП «Київтеплоенерго», до якого перейшло право вимоги за договором постачання теплової енергії, за надані комунальні послуги, тому він повинен відповідати за пред`явленим позовом.
Відповідачем не спростовано жодними доказами у справі факт наявності та розміру заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, хоча це є його процесуальним обов`язком.
Посилаючись на необґрунтованість розрахунків заборгованості, які зроблені позивачем, відповідач на їх спростування свого контррозрахунку не надав та не вказав на конкретні обставини, що свідчили б про їх не відповідність реальному споживанню комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .
Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем факту порушення відповідачем умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги у спірний період.
Отже, враховуючи, що за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача надавалися послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води їх виконавцем - КП «Київтеплоенерго», у тому числі й ОСОБА_1 як законному користувачу квартири, проте оплата цих послуг не була забезпечена у встановлений строк та у розмірі спожитої комунальної послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги.
Щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені слід зазначити наступне. 
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).
Крім того, одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка (пеня), яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2189-VIIIу разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач на заборгованість відповідача за послуги з централізованого опалення, яка виникла з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року нарахував інфляційні втрати у розмірі 6225,02 грн., три відсотки річних у розмірі 1596,52 грн.
На заборгованість з послуги з централізованого гарячого водопостачання, яка виникла з 01.05.2018 по 31.10.2021 нарахував інфляційні втрати у розмірі 1964, 84 грн., три відсотки річних у розмірі 457, 34 грн 
На заборгованість з послуги постачання теплової енергії з 01.11.2021 нарахував інфляційну складову боргу у розмірі 10332,91 грн., три відсотки річних у розмірі 2372,18 грн.,
На заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води яка виникла з 01.11.2021 нарахував інфляційну складову боргу у розмірі 2410,11грн., три відсотки річних у розмірі 553,58 грн.,
Вказані розрахунки перевірені апеляційним судом та не викликають сумнівів у правильності проведені відповідних нарахувань.
Апелянт звернувшись з апеляційною скаргою зазначає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних не підлягають задоволенню, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено заборону як на нарахування, так і на стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 06 березня 2022 року і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Однак відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг», яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, пункт1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» викладено у такій редакції: 1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих російською федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Отже основні зміни полягають в тому, що з 30 грудня 2023 року заборона на нарахування штрафних санкцій, інфляційних нарахувань, процентів річних стосується виключно територій, де ведуться бойові дії (можливих бойових дій) або тимчасово окупованих територій.
Водночас відповідно до розрахунку заборгованості нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу здійснюється лише на ту заборгованість, яка виникла до введення в дію воєнного стану в України, а саме до лютого 2022 року, а також на заборгованість яка виникла після 01.02.2024 .
Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідачами не спростовано та сумніву в його достовірності в суду не викликає.
З огляду на вказане суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають задоволенню.
Що ж стосується доводів відповідача про неправомірність нарахування позивачем пені за несвоєчасне здійснення платежів за комунальні послуги на загальну суму 2015,75 грн., нарахованої за період з листопада 2024 року по квітень 2025 року, у розмірі, встановленому Законом України «Про житлово-комунальні послуги», то суд вважає, що її нарахування також є правомірним та проведеним з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» у редакції постанови від 29.12.2023 № 1405. Розрахунок пені відповідачем не спростовано.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Разом з тим, набуття права грошової вимоги внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) ніяким чином не впливає на початок відліку строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Крім того, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням грошового зобов`язання, позовна давність за такими вимогами також обмежується останніми трьома роками до звернення позивача до суду.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач вимагає стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води за період з 01.05.2018. 
КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з цим позовом у березні 2025 року.
За частинами другою, третьою статті 263 ЦК України у разі виникнення обставин для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд з цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав до моменту звернення позивача до суду з позовом 04 грудня 2024 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Суд апеляційної інстанції відмічає, що лише Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (далі - Закон № 4434-IX) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключено. Закон № 4434-IX набрав чинності 04 вересня 2025 року.
Виходячи з наведеного, у межах позовної давності знаходиться період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2025 року, відтак строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму боргу за період з 01.05.2018 , позивачем не пропущено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено усі обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права при винесенні рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, про незаконність чи необґрунтованість рішення не свідчать, а тому відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції. 
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна