ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року 
м. Київ 
справа № 145/618/25
провадження № 61-1349св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Томашпільська селищна рада Вінницької області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2025 року у складі судді Копилової Л. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2026 рокуу складі колегії суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Томашпільська селищна рада Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.
2. Позов обґрунтовував тим, що він та відповідачка є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
3. 01 лютого 2013 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. 
4. Після розірвання шлюбу спільний син залишився проживати разом із позивачем та знаходиться на повному утриманні останнього, відповідачка, своєю чергою, протягом тривалого часу не бере участі в житті сина.
5. Висновком органу опіки і піклування було встановлено, що ОСОБА_2 безвідповідально ставиться до виконання своїх обов`язків з виховання сина, не спілкується з ним, самоусунулась від виховання та догляду за дитиною, не телефонує, станом здоров`я та іншими потребами сина не цікавиться, матеріально не допомагає.
6. Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень 
7. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2026 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покладено на органи опіки та піклування Томашпільської селищної ради Вінницької області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
8. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення недоцільністю застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав щодо сина.
9. Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору зауважили на недоведеності позивачем того, що поведінка відповідачки щодо свого неповнолітнього сина 
є свідомим і злісним нехтуванням батьківськими обов`язками, а не наслідком життєвих обставин, які склалися навколо неї, зокрема необізнаності, відсутності матеріальних коштів для утримання дитини, підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб.
10. Також суди зауважили на недоведеності того, яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина сприятиме захисту інтересів останнього, та дійшли висновку про необхідність попередження відповідачки щодо необхідності зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків із покладенням на орган опіки та піклування обов`язку здійснювати контроль за їх виконанням.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
11. У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2026 рокуу вказаній справі.
12. Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
13. Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14. У касаційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
15. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 199/2403/18, від 25 листопада 2019 року в справі № 640/15049/17, від 08 грудня 2021 року в справі № 311/563/20, від 19 лютого 2025 року в справі № 147/277/24 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
16. Також у якості підстави касаційного оскарження вказує недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
17. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
18. На переконання заявника, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували фактичної поведінки відповідачки щодо виконання нею своїх батьківських обов`язків, а саме те, що відповідачка з 2013 року не відвідувала сина та не вчиняла жодних дій, спрямованих на виконання своїх батьківських обов`язків, що фактично свідчить про її свідоме ухилення від виконання таких обов`язків 
і неможливість зміни такої поведінки.
19. Більше того, судами не враховано наявну у матеріалах справи заяву відповідачки про відсутність її участі у вихованні сина протягом 12 років, а відтак такі пояснення відповідачки, а також фактичне ігнорування нею судових засідань, на переконання заявника, є підставою для задоволення позову, тоді як оскаржувані судові рішення фактично суперечать волевиявленню самої відповідачки.
20. Також заявник зауважує, що доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо спільного сина підтверджується змістом висновку органу опіки та піклування, у якому, зокрема, зафіксовано факт свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.
21. Відтак, оскільки матеріали справи містять належні та достатні докази на підтвердження свідомого й добровільного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а заяви сторони відповідача фактично свідчать про визнання такого добровільного ухилення, на переконання ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав щодо неповнолітнього сина.
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач та відповідачка 
є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 (а.с. 10). 
23. Водночас судами встановлено, що зміна відповідачкою прізвища з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » сторонами у справі не заперечується, однак документально не підтверджена.
24. Відповідно до довідки № 29 від 21 січня 2025 року, виданої Томашпільською селищною радою Комаргородського старостинського округу № 7 Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 . Він дійсно сам виховує сина - ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на його утриманні, а також постійно з ним проживає (а.с. 11).
25. Зі змісту довідки закладу дошкільної освіти «Дзвіночок» № 1 від 03 лютого 2025 року судами встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був вихованцем вказаного закладу з вересня 2015 року по липень 
2017 року. Батько один займався вихованням сина та приймав активну участь в його дошкільному житті. За весь період перебування сина в закладі дошкільної освіти мати жодного разу не була (а.с. 12).
26. Відповідно до характеристики учня 8-го класу Комаргородського ліцею, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час навчання в школі зарекомендував себе старанним та здібним учнем. Позитивно характеризується 
у школі. За роки навчання мати жодного разу не була в школі, не цікавилася, як навчається її син. Завдяки батьку хлопчик росте вихованим, добросовісним. Батько один виховує сина та дбає про його здоров`я та добробут (а.с. 13).
27. Зі змісту характеристик з місця роботи від 13 лютого 2025 року та з місця проживання від 10 лютого 2025 року судами встановлено, що позивач як за місцем роботи, так і за місцем проживання характеризується позитивно, працює, до дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні сина (а.с. 14-15).
28. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17 лютого 2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 . Житловий будинок складається із 3-х кімнат, 
у будинку створені усі належні та необхідні умови для проживання і виховання дитини. Хлопчик має необхідний одяг, речі, продукти харчування. За вищевказаною адресою також проживають дідусь і бабуся хлопчика - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Дитина перебуває на утриманні 
і вихованні батька, якому допомагають бабуся і дідусь. Стосунки між членами сім`ї доброзичливі (а.с. 17).
29. Змістом висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 по відношенню до дитини, 
ОСОБА_3 , 2011 року народження» № 86 від 25 березня 2025 року, визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_8 по відношенню до дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
(а.с. 19-20).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
30. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
31. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
32. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
33. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
34. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
35. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
36. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
37. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
38. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
39. Відповідно до частини першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
40. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
41. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя 
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
42. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
43. Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину 
з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
44. Комплексний аналізпункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження 
№ 61-12305св18)).
45. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
46. Вищевказані фактори як у своїй сукупності, так і кожен окремо можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
47. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) 
і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
48. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява 
№ 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
49. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
50. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року 
у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
51. Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
52. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
53. Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, а відтак судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
54. Змістом статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
55. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він 
є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста 
статті 19 СК України).
56. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої 
статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
57. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
58. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
59. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
60. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
61. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, судами попередніх інстанцій було надано належну правову оцінку поданим стороною позивача доказам і встановлено відсутність правових підстав для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення останньої батьківських прав відносно сина.
62. При цьому під час розгляду справи судами не встановлено, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність саме винної поведінки відповідачки та її ухилення від виконання батьківських обов`язків тобто судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із сином і брати участь у його вихованні, остаточно та свідомо самоусунулася від виконання обов`язків щодо виховання сина, а також про те, що позбавлення її батьківських прав щодо останнього сприятиме дотриманню принципу якнайкращих інтересів дитини.
63. Таким чином,суди першої та апеляційної інстанцій надали належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів, які 
б підтверджували наявність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав.
64. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
65. Як зауваженоЄвропейським судом з прав людини у змісті пункту 49 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
66. При цьому колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо критичного ставлення до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, з огляду на його недостатню обґрунтованість.
67. Зокрема, у вищевказаному висновку містяться посилання лише на пояснення позивача щодо самоусунення відповідачки від виконання покладених на неї батьківських обов`язків, а також надання матір`ю заяви про надання згоди на позбавлення її батьківських прав. Достатнього обґрунтування підстав для висновку про доцільність розірвання кровної спорідненості між матір`ю та дитиною, відомостей про відібрання особистих пояснень щодо причин подання такої заяви, як і про застосування органом опіки та піклування заходів щодо покращення їх взаємовідносин, а також висвітлення думки дитини щодо позбавлення матері батьківських прав висновок не містить.
68. Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
69. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних 
в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року 
у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
70. Більше того колегія суддів вважає неспроможними посилання касаційної скарги на наявність у матеріалах справи заяв відповідачки щодо фактичного визнання позову, оскільки, як зауважувалось Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 29 листопада 
2023 року у справі № 607/15704/22 та які було враховано судом апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи, заява відповідачки про відмову від батьківських прав щодо дитини та визнання позову про позбавлення батьківських прав не можуть слугувати достатньою підставою для задоволення позову у цій справі, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою 
статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
71. Підсумовуючи колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що за встановлених у справі, що переглядається в касаційному порядку, обставин сама по собі заява відповідачки не може слугувати достатньою підставою для розірвання кровного споріднення між матір`ю і сином та позбавлення останнього права на материнську турботу. Необхідність забезпечення опіки та турботи з боку матері є нагально необхідною для повноцінного і гармонійного розвитку дитини.
72. Очевидно, що сімейні відносини мають складний характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти матір права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення матері всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
73. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
74. При цьому колегія суддів зауважує, що за наявності рішення суду, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову 
у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, у разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами, тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, на що звертав увагу Верховний Суд, зокрема, у змісті постанови від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21.
75. Посилання скарги на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник 
у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
76. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
77. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
78. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
79. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
80. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
81. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
82. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
83. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для вжиття до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відносно сина, а відтак вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
2. Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від21 жовтня 
2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від08 січня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович