Справа № 638/6278/26
Провадження № 2-о/638/209/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова в складі: 
головуючого Невеніцина Є.В.,
за участю секретаря Лєбєдєвої А. О., 
заявника ОСОБА_1 ,
представника заявника ОСОБА_2 ,
представника заінтересованої особи Айдинова Г. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-
в с т а н о в и в:

Представник заявника звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обгрунтування заяви зазначає, що 30.01.2026 заявник звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з письмовою заявою про перевірку своєї належності до громадянства України, з метою подальшого документування паспортом громадянина України, оскільки заявник ніколи не отримувала та не мала жодного паспортного документу, окрім паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. В 2024 році, у зв`язку з воєнними діями була евакуйована в м. Харків. Під час евакуації втратила всі особисті документи, у тому числі і вищевказаний паспорт громадянина колишнього СРСР. 
Таким чином, встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявникові для звернення до органів Державної міграційної служби України з метою встановлення належності до громадянства України та в подальшому оформлення паспорта громадянина України. У ОСОБА_1 , не має будь-якої іншої можливості, аніж в судовому порядку встановити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 30.03.2026 по справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.
10.04.2026 представником ГУ ДМС України в Харківській області надано відзив, в якому зазначає, що на їх думку, подана заява містить належні докази щодо встановлення необхідного факту, що має юридичне значення, які б могли бути прийняті судом.
У судовому засіданні заявник та представник заяву підтримали, просили задовольнити, представник заінтересованої особи покладався на розсуд суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 15, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в радгоспі «Перемога» Старосалтівського району Харківської області.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 05 березня 1983 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_5 .
За архівними обліками ГУ ДМС у Харківській області « ОСОБА_6 » (запис російською мовою), ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 , оформленим 16.10.1984 відділом внутрішніх справ Комінтернівського РВК м. Харкова. Паспортом громадянина України ОСОБА_7 не документувалася.
Як вбачається з довідки КП «Міський архів» № М-6 від 15.01.2026 на зберіганні в КП «Міський архів» знаходяться документи з кадрових питань (особового складу) Харківського заводу тракторних двигунів, на підставі яких підтверджується стаж ОСОБА_7 за період з 21.07.1980 по 01.04.1999.
Листом ГУ ДМС у Харківській області № 6301.7-4455/63.1-26 від 26.02.2026 на запит ОСОБА_1 від 30.01.2026 повідомлено, що згідно з інформацією Комунального підприємства «Житлокомсервіс», ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 16.02.1993 по 01.04.1998. Інша інформація щодо реєстрації місця проживання відсутня. Факт постійного проживання в Україні станом на 24.08.1991 або проживання станом на 13.11.1991 документально не підтверджується.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З вказаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України, зокрема, є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року.
Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
Відповідно до п.п. «а» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991 року.
Отже, єдиним способом встановити належність до громадянства України та отримати паспорт громадянина України у заявника є звернення до суду. Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, має юридичне значення.
Суд виходить з вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, за якою доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що суду надано достатньо доказів, які у своїй сукупності підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24.08.1991, а тому заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення є обґрунтованою, підтвердженою належними та допустимими доказами та такою, що підлягає задоволенню. 
Керуючись 293, 315 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (м. Харків, вул. Римарська, 24) про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Є.В. Невеніцин