ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року
м. Харків
справа № 953/10731/24
провадження № 22-ц/818/2309/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів: Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області
третя особа – Головне управління Національної поліції в Харківській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року в складі судді Муратової С.О.,
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про зобов`язання Державний бюджет України виплатити їй компенсацію, пов`язану із прибуттям до місця досудового розслідування та стягнути моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.
На обґрунтування позовної заяви зазначає, зокрема, що в ХРУП №1 ГУНП в Харківській області відкрито кримінальне провадження №12021226130000700 від 14.05.2021 за її заявою від 11.02.2021 за ст. 356 КК України, відносно її сусідів кв. АДРЕСА_1 та інших осіб. Це кримінальне правопорушення вже тричі закривалось слідчим Білоцерківською А.С., а сусіди тим часом порушують її права, б`ють її, обкрадають, обливають її та квартиру токсичною речовиною. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року у задоволені позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено заявлений нею розмір моральної шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою. У позовній заяві не зазначено будь-яких чітких аргументів щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім тверджень про її наявність. Позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення прав позивача та про порушення державою конкретних обов`язків. Обґрунтовуючи свої доводи, позивач не зазначив, якими саме діями / бездіяльністю посадовими особами ГУНП в Харківській області як органом державної влади їй завдано моральної шкоди.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає що позивачем подано усі докази на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що постановою дізнавача сектору дізнання ХРУП №1 ГУНП в Харківській області Білоцерковської А.С. від 14.05.2021, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні №12021226130000700 від 14.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (а.с. 58).
09.01.2024 ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Харкова зі скаргою на бездіяльність слідчого, в якій просила зобов`язати ХРУП №1 прийняти та зареєструвати заяву, яку було не прийнято 05.01.2024 неправомірно. В скарзі зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її сусіди у кв. АДРЕСА_2 та кв. АДРЕСА_3 , сильно вдарили її препаратом у її квартирі. Вона впала на підлогу, сильно забила коліно та праву руку. 17.12.2023 вона з квартири не виходила, бо дуже боліла права рука та коліно. Ліве коліно зовсім не відчувалося. 18.12.2023 вона зібралася в лікарню №28, але сусіди зламали замок (защіпку, ручка дверці не натискалася). З 18.12.2023 до 05.01.2024 вона з квартири вийти не могла, була дуже голодна, 19 днів. Попросила сусідів з її двору, вони викликали поліцію (102, 112). 05.01.2024 приїхали 3 дорожніх поліцейських в салатових куртках і відчинили її двері. 05.01.2024 вона дісталась о 11.00 год. в ХРУП №1, але черговий поліцейський у неї заяву не прийняв, сказав щоб вона їхала додому, прийде дільничний о 15.00 год. Вона о 15.00 год. була вдома, однак ніхто не прийшов (а.с. 2).
Згідно копії консультативного висновку лікаря-спеціаліста КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещащнінова» від 18.01.2024, ОСОБА_1 дані рекомендації: лікування в поліклініці за місцем мешкання (а.с. 3).
Постановою дізнавача сектору дізнання ХРУП №1 ГУНП в Харківській області Усенко А.С. від 26.04.2024 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12021226130000700 від 14.05.2021, закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину кримінального правопорушення (а.с. 140-143).
В межах вказаного кримінального провадження №12021226130000700 від 14.05.2021 ОСОБА_1 допитана в якості потерпілої особи, про що представником третьої особи надано протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 від 25.04.2024 (а.с. 138-139).
В мотивувальній частині постанови дізнавач зазначила, зокрема, що ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області здійснювалося досудове розслідування в рамках кримінального провадження №12021226130000700 від 14.05.2021, за попередньою правовою кваліфікацією складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за фактом того, що 13.05.2021 року надійшла заява від ОСОБА_2 з приводу неправомірних дій її сусідів. В ході досудового розслідування було допитано сусіда ОСОБА_3 , який повідомив, що ОСОБА_1 поводе себе неадекватно, створює конфліктні ситуації, ображає дітей у дворі. Неодноразово без причини сварилась на нього. також ОСОБА_4 на діалог не іде, двері нікому не відчиняє. Загалом ОСОБА_3 охарактеризував поведінку ОСОБА_2 як людину з психічними розладами, також ОСОБА_3 зазначив, що це може бути спадкове, так як мати ОСОБА_1 , мала психічні розлади. Також повідомив, що ОСОБА_1 токсичними речовинами ніколи не обливав. В матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні дані, які підтверджували наявність однієї з чотирьох складових складу правопорушення, що вказує на відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.
15.07.2025 ОСОБА_1 звернулася на адресу керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова із заявою, в якій просила скасувати постанову дізнавача ОСОБА_5 віід 26.04.2024, так як вона унеможливлює подальшому провадженню її цивільного позову по справі №953/10731/24 про відшкодування завданих збитків та моральної шкоди (а.с. 75).
Згідно копії повідомлення керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова від 18.07.2025 №50-1096-21, адресованого Стаднік Н., в провадженні СД ХРУП №1 ГУНП в Харківській області перебувало кримінальне провадження №12021226130000700 за ст. 356 КК України. Відповідно до постанови дізнавача від 26.04.2024 вказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що підстави для скасування постанови дізнавача про закриття провадження відсутні. Щодо підстав відшкодування майнової та моральної шкоди роз`яснено, що дане питання урегульовано нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України. Відповідно до вказаних норм Закону майнова та моральна шкода, завдані неправомірними діями, відшкодовує особа, яка їх завдала. Отже, за наявності підстав вона не позбавлена права звернутися в порядку ст. 4 ЦІК України до суду з відповідною позовною заявою, про відшкодування спричиненої шкоди (а.с. 79).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги та моральна шкода.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16 ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року в справі № 638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 в справі № 686/21800/21).
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Колегія суддів зазначає що під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність факту заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Зазначена позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 також зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
При перегляді даної справи, апеляційним судом встановлено, що підстава для відшкодування ОСОБА_1 , її моральних страждань обмежувалась лише її незгодою із діями посадових осіб ХРУП №1 ГУНП в Харківській області під час розгляду матеріалів кримінального провадження №12021226130000700 від 14.05.2021 року за заявою ОСОБА_1 . Зі змісту матеріалів справи вбачається що у даному кримінальному проваджені 26.04.2024 дізнавачем прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження.
Проте колегія суддів зазначає що незгода особи із діями органів досудового розслідування або прокуратури може бути реалізована шляхом оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України, та відповідно не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 як заявник (потерпілий) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити. Іншого способу захисту прав заявника (потерпілого) закон не передбачає.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року в справі № 638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору.
Твердження позивача щодо завдання їй моральної шкоди саме у зв`язку із викликом до місця органу досудового розслідування не підтверджується об`єктивними даними. Суду не надано доказів, якими було б встановлено факт спричинення моральної шкоди, саме внаслідок незаконних дій посадових осіб ГУНП в Харківській області у відношенні до позивача. Факт завдання моральної шкоди позивачу посадовими особами ГУНП в Харківській області, під час виконання службових обов`язків, внаслідок яких відбулось би погіршення психологічного стану здоров`я позивача, не доведено. Правові підстави до відшкодування моральної шкоди позивачу внаслідок незаконних дій посадових осіб відсутні. Доказів щодо необхідності стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 200 000 грн суду не надано.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, враховуючи що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову у зв`язку із його недоведеністю.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          В.Б. Яцина

Ю.М. Мальований