ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року
м. Харків
справа № 646/13465/14-ц
провадження № 22-ц/818/2120/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
суб`єкт, дії якого оскаржуються – заступник начальника Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Григорян Н.А.,
стягувач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року в складі судді Благої І.С.
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність заступника начальника Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Григорян Н.А. та зобов`язання здійснити певні дії.
Скарга мотивована тим, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 25 листопада 2014 року до повноліття дитини. 
Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 12 травня 2015 року після перегляду судом апеляційної інстанції.
Зазначив, що після розірвання шлюбу сторони в позасудовому порядку дійшли згоди щодо врегулювання відносин щодо спільного майна, визначення місця проживання дочки та участі батька у вихованні та матеріальному забезпеченні спільної дитини. 
Так, сторони дійшли згоди щодо поділу спільного майна, набутого в період шлюбу, транспортного засобу Ауді А1 д. н. з. НОМЕР_1 , придбаного ним у 2013 році за власні кошти у розмірі 18 тис. доларів США, що на дату придбання за курсом НБУ становило 150 000,00 грн. Боржник у 2015 році після розірвання шлюбу передав вказаний транспортний засіб стягувачу безоплатно, з урахуванням належної йому частини транспортного засобу в розмірі 75 000,00 грн в рахунок коштів на утримання спільної дитини. 
Також, сторони дійшли згоди щодо надання боржником стягувачу в рахунок аліментів грошових коштів у розмірі 15 000,00 доларів США, які стягувач хотіла витратити на придбання житла для проживання. 
Крім того, після розірвання шлюбу боржник протягом трьох років регулярно спілкувався з дочкою, добровільно надавав кошти на утримання дитини у розмірі 5 000,00 грн щомісяця, що в період з червня 2015 року по лютий 2018 року становило 165 000,00 грн. 
За домовленістю між подружжям боржником було сплачено коштів та передано майно стягувачу на загальну суму 555 000,00 грн. 
З березня 2018 року стягувач перестала виходити на зв`язок з ним та з батьками боржника, не реагувала на повідомлення та не надавала можливості спілкування з дитиною ні батьку, ні бабусі з дідусем.
Зазначив, що у серпні 2025 року йому стало відомо про відкриття Основ`янсько-Слобідським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого провадження 78877686, яке в подальшому було передано до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за місцем отримання доходу боржника. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, боржник дізнався, що ОСОБА_2 звернулась до Основ`янського районного суду м. Харкова та отримала виконавчий лист про стягнення аліментів на дитину у справі № 646/13465/14-ц лише 28 липня 2025 року. 
Вказав, що виконавцем було проведено розрахунок заборгованості без урахування коштів, сплачених ним, тому йому було нараховано заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 638 886,16 грн.
Вважав неправомірними дії (бездіяльність) державного виконавця щодо неврахування раніше сплачених сум аліментів на утримання дитини у складеному розрахунку заборгованості, тому дійсний розмір заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням сплачених коштів та переданого дружині майна становить 83 886,16 грн станом на 01 серпня 2025 року.
Посилався на те, що ознайомився з розрахунком заборгованості державного виконавця 26 серпня 2025 року, після чого вимушений був звернутись до кваліфікованих спеціалістів для отримання правничої допомоги і 08 вересня 2025 року уклав відповідний договір на надання правничої допомоги та надав для ознайомлення та подальшого складання відповідної заяви документи виконавчого провадження. 
Просив поновити заявнику пропущений процесуальний строк на оскарження дій державного виконавця; визнати неправомірними дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 78877686 щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 638886,16 грн; зобов`язати державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) здійснити перерахунок заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № 78877686 з урахуванням добровільно виконаного боржником зобов`язання у розмірі 555 000,00 грн.
Ухвалою Основ`янського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на оскарження дій державного виконавця, визнати неправомірними дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 78877686 щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 638 886,16 грн; задоволено частково скаргу ОСОБА_1 ; визнано неправомірними дії заступника начальника Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Григорян Н.А. у виконавчому провадженні № 78877686 щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 638 886,16 грн; зобов`язано заступника начальника Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Григорян Н.А. здійснити перерахунок заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № 78877686 з врахуванням підтверджуючих документів щодо сплати чи отримання аліментів, наданих сторонами виконавчого провадження; в іншій частині скарги – відмовлено; у задоволенні клопотання про допит свідків – відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати в частині зобов`язання заступника начальника Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Григорян Н.А. здійснити перерахунок заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № 78877686 з врахуванням підтверджуючих документів щодо сплати чи отримання аліментів, наданих сторонами виконавчого провадження; зобов`язати державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) здійснити перерахунок заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № 78877686 з урахуванням добровільно виконаного боржником зобов`язання у розмірі 555 000,00 грн; викликати для допиту свідків.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, відмовляючи у клопотанні про виклик та допит свідків, тим самим не дослідив докази, які повинен був для всебічного та об`єктивного розгляду скарги, що в подальшому не сприяло відновленню порушеного права заявника. Суд першої інстанції фактично не вирішив вимоги заявника, формально підійшов до вирішення справи, зазначивши при цьому що положення Глави VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», а також інші положення ЦПК України не містять правової норми, яка б надавала суду повноваження у спосіб, визначений статтею 116 ЦПК України, вживати заходи забезпечення доказів в межах розгляду скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом допиту свідків, оскільки зазначене не є повноваженнями суду. Також при розгляді скарги не було взято до уваги відсутність інших, окрім аліментних, грошових зобов`язань між стягувачем та боржником, відсутність заперечень стягувача під час розгляду скарги. Судом першої інстанції, за відсутності жодних заперечень стягувача, не враховано, що з березня 2018 року стягувач перестала виходити на зв`язок з заявником та з його батьками, не реагувала на повідомлення та не надавала можливості спілкування з дитиною ні батьку, ні бабусі з дідусем.
Зазначив, що як стало відомо з відкритих джерел на сайті Судова влада України міститься інформація про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитами, комунальними платежами. Вказане свідчить, що подання стягувачем виконавчого листу про стягнення аліментів до виконавчої служби через значний проміжок часу вказує лише на те, що ОСОБА_2 у зв`язку з численними боргами та скрутним матеріальним становищем вирішила, нехтуючи попередньою домовленістю з заявником, скористалась можливістю стягнення неіснуючої заборгованості за виконавчим листом. Таким чином не було реалізовано стандарт переважаючої переконливості в оцінці обставин справи, що дає підстави дійти висновку, що надані боржником письмові докази на обґрунтуванням вимог скарги в сукупності можуть свідчити про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує ухвалу суду першої інстанції лише в частині відмовлених вимог, у зв`язку з чим апеляційний суд в іншій частині ухвалу суду не переглядає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року у справі № 646/13465/14 позов шлюб, зареєстрований 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрований Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 528 – розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача залишено – « ОСОБА_5 »; стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 25 листопада 2014 року до повноліття дитини; стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в доход держави в розмірі 243,60 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року залишено без змін.
Рішення набрало законної сили 12 травня 2015 року, видано виконавчий лист по справі.
На виконанні Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження № 78877686 з примусового виконання виконавчого листа № 646/13465/14 виданого 28.07.2025 року Основ`янським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 25 листопада 2014 року до повноліття дитини.
Згідно з інформацією про виконавче провадження від 11.11.2025 року, державним виконавцем 18.08.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за ВП № 78877686, складеного Першим Правобережним відділом ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), станом на 01.08.2025, період нарахування з серпня 2015 року по липень 2025 року включно, заборгованість ОСОБА_1 по аліментам становить 638 886,16 грн. 

Стаття 129 Конституції України визначає, що обов`язковість судового рішення належить до основних засад судочинства.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України (частини перша і третя статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Положення статей 180, 181 СК України визначають, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. 
Згідно з частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать про те, що на виконанні у Першого Правобережного відділу ДВС у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження № 78877686 з примусового виконання виконавчого листа № 646/13465/14 виданого 28.07.2025 року Основ`янським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 25 листопада 2014 року до повноліття дитини.
За розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за ВП № 78877686, станом на 01.08.2025, період нарахування з серпня 2015 року по липень 2025 року включно, заборгованість ОСОБА_1 по аліментам становить 638 886,16 грн.
Зі змісту вказаного розрахунку вбачається, що у вказаний період боржник не здійснював сплату аліментів.
Звертаючись до суду з даною скаргою ОСОБА_1 зазначив, що в добровільному порядку ним виконано зобов`язання у розмірі 555 000,00 грн, зокрема за рахунок передачі ним у 2015 році транспортного засобу вартістю 150 000,00 грн, з яких 75 000,00 грн належні йому, надання ним стягувачу в рахунок аліментів грошових коштів у розмірі 15 000,00 доларів США, які стягувач хотіла витратити на придбання житла для проживання, а також надання коштів на утримання дитини у розмірі 5 000,00 грн щомісяця, що в період з червня 2015 року по лютий 2018 року становило 165 000,00 грн.
Між тим, матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_1 звертався до державного виконавця з відповідними доказами щодо виконання ним аліментних зобов`язань
та відповідно державний виконавець з`ясовував ці обставини.
При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зобов`язання державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості по аліментам з врахуванням підтверджуючих документів щодо сплати чи отримання аліментів, наданих сторонами виконавчого провадження.
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
В іншій частині ухвала суду не оскаржувалась та не переглядалась.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскаржуваній частині без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
В іншій частині ухвала суду не оскаржувалась та не переглядалась.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина