Дата документу 26.05.2026 Справа № 332/5248/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 332/5248/24 Головуючий у І інстанції: Сапунцов В.Д.
Провадження № 22-ц/807/248/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 травня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Полякова О.З.,
суддів Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.,
секретар Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редька Миколи Валерійовича, який діє в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна,

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редько М.В. звернувся до суду в інтересах держави в особі Запорізької міської ради з позовом, вимоги якого у подальшому уточнив, до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.07.2017 у справі № 908/1374/17, яке 01.08.2017 набрало законної сили, задоволено позов керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 та зобов`язано ТОВ «Торгівельно промислова група «Металпром» повернути на користь Запорізької міської ради земельну ділянку (кадастровий номер 2310100000:02:022:0065) загальною площею 1,7784 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання вказаного рішення суду старшим державним виконавцем Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області 18.09.2017 складено акт, згідно з яким старший державний виконавець на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передав, а Запорізька міська рада прийняла земельну ділянку площею 1,7784 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:02:022:0065.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності та/або право користування земельною ділянкою площею 1,7784 га з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 не зареєстровано. 
За інформацією з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.02.2015 № НВ-2301319232015 та інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 є Запорізька міська рада.
Згідно з відповідями виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.08.2022 № 07670/03-20/05, від 28.09.2022 № 08653/03-20/05, від 12.03.2024 № 03996/03.3-20/03, договори оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 не значаться, листи (пропозиції, звернення) до міської ради щодо укладення договорів оренди на вказану вище земельну ділянку не надходили. 
Разом з цим, вивченням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності ТОВ «ТПГ «Металпром» (ідентифікаційний код юридичної особи 32680423) перебувало нерухоме майно загальною площею 2 937,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1201788723101). Вказане нерухоме майно складається з будівлі управління ЗУМ (інв. № 59099) площею 531,8 кв.м., цеху металевих конструкції (інв. № 51151) площею 561,0 кв.м., цеху з переробки сталевої рулонної стрічки (інв. № 59037) площею 1 460,3 кв.м., складу готової продукції (інв. № 51149) площею 300,1 кв.м.
На теперішній час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником зазначеного нерухомого майна, що складається з будівлі управління ЗУМ (інв. № 59099) площею 531,8 кв.м., цеху металевих конструкції (інв. № 51151) площею 561,0 кв.м., цеху по переробці сталевої рулонної стрічки (інв. № 59037) площею 1 460,3 кв.м., складу готової продукції (інв. № 51149) площею 300,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1201788723101), з 09.10.2017 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 09.10.2017 № 901, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л
Відповідно до відповіді Головного управління ДПС у Запорізькій області від 23.02.2024 № 2700/5/08-01-24-10 є ОСОБА_1 станом на 22.02.2024 не значиться на обліку як платник земельного податку та орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065. Інформація щодо сплати та заборгованості з орендної плати та земельного податку відсутня. 
Згідно з витягом Міжрайонного управління у Запорізькому районі та місті Запоріжжі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 15.06.2017 № 1233/207-17 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 17 789 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:02:022:0065, складає 14 560 294,32 грн. 
Запорізькою міською радою на підставі зазначеної інформації, документів та рішень Запорізької міської ради від 30.06.2015 № 7 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя», від 28.11.2018 № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» здійснено розрахунок недоотриманих доходів за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою площею 17 784 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 10.10.2017 по 22.02.2024. 
За вказаним розрахунком загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування), за період з 10.10.2017 до 22.02.2024, складає 2927630,70 грн, зокрема:
- за період з 10.10.2017 до 31.12.2017 - 98634,32 грн;
- за період з 01.01.2018 до 31.12.2018 - 436808,83 грн;
- за період з 01.01.2019 до 31.12.2019 - 436808,83 грн;
- за період з 01.01.2020 до 31.12.2020 - 400408,09 грн;
- за період з 01.01.2021 до 31.07.2021- 436808,83 грн;
- за період з 01.01.2022 до 31.12.2022 - 480489,71 грн;
- за період з 01.01.2023 до 31.12.2023 - 552563,17 грн;
- за період з 01.01.2024 до 22.02.2024 - 85108,92 грн.
Враховуючи, що відповідач до теперішнього часу користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він одержав у вигляді несплаченої орендної плати, за період з 10.10.2017 до 22.02.2024 у розмірі 2927630,70 грн.
Посилаючись на означені обставини, заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 31.05.2025,просив суд:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна, за період з 10.10.2017 до 31.10.2024 у розмірі 1629339,27 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжякошти, витрачені у 2024 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 19552,07 грн.
Рішенням від 09 жовтня 2025 року Заводський районний суд м. Запоріжжя позов задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна, за період з 10.10.2017 до 31.10.2024 у розмірі 1629339,27 грн 
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя кошти, витрачені у 2024 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 19552,07 грн.
Повернув Запорізькій обласній прокуратурі в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя судовий збір у розмірі 15579,50 грн.
Продовжив дію заходу забезпечення позову згідно з ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2024 протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Штабовенка Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у первісній позовній заяві прокурор в інтересах Запорізької міської ради зазначав, що відповідач до теперішнього часу користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він одержав у вигляді несплаченої орендної плати, за період з 10.10.2017 по 22.02.2024 у розмірі 2 927 630,70 грн. Однак, в процесі розгляду справи, прокурором було надано уточнені розрахунки, адже земельну ділянку протягом 10.10.2017р. - 31.10.2024р. використовував не тільки ОСОБА_1 . В уточненому розрахунку, що було надано ЗМР, розмір недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 зазначеною земельною ділянкою у період часу з 10.10.2017 до 13.11.2023 становить 1 073 245,84 грн, а у період часу з 14.11.2023 до 31.10.2024 556 093,43 грн. Таким чином, загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 вищевказаною земельною ділянкою у період часу з 10.10.2017 до 31.10.2024 становить 1 629 339,27 грн. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції залишив поза увагою абсолютно всі аргументи, наведені відповідачем у заявах по суті, не надав їм жодної оцінки та мотивів відхилення, не перевірив наданий Запорізькою міською радою розрахунок, вважаючи його завідомо достовірно і правильним.
Наданий уточнений розрахунок здійснений не відповідно до фактичного користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, а на підставі внутрішньої площі будівель розташованих на ній. Відповідно, позивач не довів обґрунтованість своїх вимог, що унеможливлювало прийняття цього розрахунку судом як обґрунтованого та задоволення позовних вимог.
До предмету доказування у цій справі належить саме визначення обсягу земельної ділянки, яку використовує відповідач (площа основи), а не загальної площі будівель (з урахуванням площі кожного поверху). Натомість, в уточненому розрахунку ЗМР наданому до суду вказано що ОСОБА_1 використовує 38,74% земельної ділянки , однак, ані у розрахунку, ані у заяві про зменшення розміру позовних вимог ніяким чином не обґрунтовано, звідки особами, що проводили розрахунок, взяли значення такого показника, як «38,74%» площі земельної ділянки належної відповідачу.
Крім того, із розрахунку неотриманого доходу, долученого до матеріалів справи, вбачається, що даний розрахунок здійснено не з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята відповідачем, а на підставі співставлення площі будівель, що на ній знаходяться, що дає підстави вважати такий розрахунок необґрунтованим та неприйнятним.
Предметом цього спору є стягнення коштів від використання земельної ділянки, а тому, як базовий розмір частки повинна прийматись саме площа основи будівель, що знаходяться у власності особи. У іншому випадку, це створює необґрунтоване завищення суми податку, адже будівля може мати декілька поверхів, від цього розмір використання земельної ділянки не збільшиться.
У період часу з 08.12.2005 до 13.11.2023 на земельній ділянці площею 1,7784 га з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 перебувало нерухоме майно, яке знаходилось у власності ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «МЕТАЛПРОМ» та у власності ОСОБА_1 ; а з 14.11.2023 до теперішнього часу на вказаній земельній ділянці перебуває нерухоме майно, яке належить лише ОСОБА_1 на підставі акту від 13.11.2023 про реалізацію предмета іпотеки ОСОБА_1 , яким сплачено суму ціни продажу шляхом перерахування 837702,00 грн на розрахунковий рахунок ДП «СЕТАМ».
ОСОБА_1 вважає, що на теперішній час відсутні підстави для нарахування ОСОБА_1 земельного податку за нерухоме майно, що зареєстровано за ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «МЕТАЛПРОМ».
У випадку придбання нерухомого майна на прилюдних торгах документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є саме свідоцтво про придбання нерухомого майна, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені торги.
На цей час, ОСОБА_1 не оформив свідоцтва про придбання нерухомого майна не через власне небажання це зробити, а через відмову нотаріусів у видання такого свідоцтва.
Як підсумок, станом на цей час, у ОСОБА_1 не виникло право власності на об`єкти, придбані 13.11.2023, а отже, й зобов`язань зі сплаті земельного податку, а тому підстави для нарахування податку за частину земельної ділянки зареєстрованої за ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «МЕТАЛПРОМ» відсутні.
Крім того, оскільки позивач заявив до стягнення орендну плату за період з 10.10.2017 до 22.02.2024, то орендна плата за період з 12.03.2022 до 31.12.2022 не підлягає стягненню з ОСОБА_1 , оскільки з огляду на положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України та на той факт, що вся територія Запорізького району була віднесена до території активних бойових дій з 12.03.2022 до 31.12.2022.

У своєму відзиві Запорізька міська рада просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Зокрема, зазначає, що згідно загальних даних, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, рішенні Господарського суду запорізької області від 08.12.2005 (справа 314/313), технічному паспорті від 20.04.2012 (наданому представником відповідача), а також листа Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області від 28.10.2025 №52-103-10232вих-25, загальна площа майна, яке ОСОБА_1 придбав на аукціоні складає 4 635,9 кв.м. Отже, загальна площа об`єктів нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером: 2310100000:02:022:0065, складає 7 573,6кв.м, з яких станом до 13.11.2023: 2 937,7кв.м – перебувало у власності ОСОБА_1 (з 10.10.2017), що становить 38,79% (2 937,7*100/7 573,6) від загальної площі майна; 4 635,9 кв.м. – перебувало у власності ТОВ «Торгівельно-промислова група «Металпром» (з 08.12.2005), що становить 61,21% (4 635,9*100/7 573,6), від загальної площі майна. Починаючи з 14.11.2023 (після придбання на електронних торгах) ОСОБА_1 став одноосібним власником вищевказаного майна. Посилання представника відповідача на те, що загальна площа, майна, яке належало ОСОБА_1 на спірній земельній ділянці у період з 09.10.2017 до 14.11.2023 становила 2 735кв.м (а.с.4 Відзива) не відповідає дійсності, оскільки вказана обставина спростовується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та пунктом 1.2 Договору купівлі-продажу №901, укладеного 09.10.2017 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 . Отже, враховуючи вищевказані арифметичні дані, можна розрахувати площу земельної ділянки, якою користувався кожен з власників нерухомого майна по відношенню до загальної площі земельної ділянки з кадастровим номером: 2310100000:02:022:0065. Оскільки загальна площа земельної ділянки з кадастровим номером: 2310100000:02:022:0065 становить 17 784 кв.м, то площа якою користувався: ОСОБА_1 у період з 10.10.2017 по 13.11.2023 становить 6 898,18 кв.м. ТОВ «Торгівельно-промислова група «Металпром» з 08.12.2005 по 13.11.2023 становить 10 885,82кв.м.
Після придбання майна на електронному аукціоні, починаючи з 14.11.2023 ОСОБА_1 фактично став одноосібним власником об`єктів нерухомості, які розташовані на спірній земельній ділянці, а відтак починаючи з цього часу саме на нього законодавством покладено обов`язок зі сплати коштів за користування вказаною ділянкою.
Загальний розмір недоотриманих міською радою доходів за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування), за період з 10.10.2017 до 31.10.2024 становить 1629339,27 грн, з яких: за період з 10.10.2017 до 13.11.2023 – 1073245,84 грн, за період з 14.11.2023 до 31.10.2024 – 556093,43 грн. Розрахунок заборгованості з 10.10.2017 до 13.11.2023 було здійснено з врахуванням того, що за вказаний період ОСОБА_1 належало 38,74% від загальної площі нерухомого майна, яке було розташоване на спірній земельній ділянці. Інші 61,26% належали ТОВ «ТПГ «Металпром». Заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь міської ради у розрахунку складає навіть менше, ніж це відповідає розміру фактичній площі майна, належного ОСОБА_1 , оскільки згідно з розрахунком, борг вираховано як 38,74%, в той час як фактично повинно було бути стягнуто 38,79%.
Оскільки, як зазначено вище, оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна, проданого на прилюдних торгах, як окремого документа законодавством не передбачено, то виникнення права власності не пов`язується з його нотаріальним посвідченням. Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно. Тому підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом електронних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем). Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів ) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю . Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця.
Свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації.
Чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». Разом з тим предметом позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212, 1214 ЦК України в розмірі орендної плати, що належить до сфери приватноправових відносин.
Тому, враховуючи предмет позову, а саме стягнення з відповідача як фактичного користувача земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити власнику земельної ділянки за користування нею цей спір є приватно-правовим
У свою чергу, до цих правовідносин не застосовується положення ПК України, а саме п. 69.14. пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення».
Оскільки між Запорізькою міською радою та Відповідачем по справі не укладено відповідного договору оренди землі, то в силу приписів зазначеної норми права, останній є фактичним користувачем земельної ділянки, що в свою чергу визначає можливість застосування норми ПК України, а саме в частині декларування своїх зобов`язань
За відсутності укладеного відповідного договору оренди, грошові кошти, які повинен сплатити відповідач, не можна вважати орендною платою, а є платою за користування вказаною земельною ділянкою. Для визначення розміру грошових коштів, які відповідач має повернути, використовується аналогія розрахунку орендної плати відповідно до договору оренди, враховуючи нормативну грошову оцінку такої земельної ділянки, процентну ставку, яка могла застосовуватись у випадку належного оформлення відповідачем права користування такою земельною ділянкою. При цьому, грошові кошти, які просить стягнути позивач, не є орендною платою, а є, фактично, її еквівалентом. Іншого механізму розрахунку розміру безпідставно збереженого майна за користування земельною ділянкою без оформлення договору оренди законодавством не передбачено. Застосування іншого підходу суперечило би презумпції справедливості землекористувачами.
У своєму відзиві заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Зокрема, зазначає, що частка земельної ділянки, якою у період з 10.10.2017 до 13.11.2023 фактично користувався ОСОБА_1 , становить 6 898,18 кв.м. з розрахунку: 17 784 кв.м. (загальна площа земельної ділянки) х 2 937,7 кв.м. (площа нерухомого майна, яка перебувала у власності ОСОБА_1 )/ 7 573,6 кв.м. (загальна площа нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці). У відсотковому значені доля земельної ділянки, яка у період з 10.10.2017 до 13.11.2023 перебувала у користуванні ОСОБА_1 становить 38,79% (6 898,18 кв.м. (площа земельної ділянка, яка перебувала у користуванні Відповідача) * 100% / 17 784 кв.м. (загальна площа земельної ділянки)). Слід зазначити, що земельним та податковим законодавство на час виникнення спірних правовідносин не врегулювано питання щодо визначення розміру плати за землю у разі якщо на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, що належать кільком власникам.
Наявні у справі докази підтверджують правильність та обґрунтованість визначення частки земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_1 , а також здійсненого Запорізькою міською радою розрахунку недоотриманих доходів. Використання аналогії закону, передбаченої п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України, є правомірним та узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду.
У 2022 році ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 без належної правової підстави, а саме без укладеного договору оренди землі. З огляду на викладене, Відповідач не мав статусу платника плати за землю, відповідно положення Закону № 3050-IX на спірні правовідносини не поширюються.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник – адвокат Штабовенко Д.В. – наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні позову.
Представник позивача Саламаха С.І. та прокурор Михайльчук І.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 до теперішнього часу користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України він повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він одержав у вигляді несплаченої орендної плати, за період з 10.10.2017 до 31.10.2024 у розмірі 1629339,27 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи, що Господарського суду Запорізької області від 19.07.2017 у справі № 908/1374/17, яке 01.08.2017 набрало законної сили, задоволено позов керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 та зобов`язано ТОВ «Торгівельно промислова група «Металпром» повернути на користь Запорізької міської ради земельну ділянку (кадастровий номер 2310100000:02:022:0065) загальною площею 1,7784 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності та/або право користування земельною ділянкою площею 1,7784 га з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 не зареєстровано. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.02.2015 № НВ-2301319232015 та інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 є Запорізька міська рада.
Згідно з відповідями виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.08.2022 № 07670/03-20/05, від 28.09.2022 № 08653/03-20/05, від 12.03.2024 № 03996/03.3-20/03, договори оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 не значаться, листи (пропозиції, звернення) до міської ради щодо укладення договорів оренди на вказану вище земельну ділянку не надходили. 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності ТОВ «ТПГ «Металпром» (ідентифікаційний код юридичної особи 32680423) перебувало нерухоме майно загальною площею 2 937,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1201788723101). Вказане нерухоме майно складається з будівлі управління ЗУМ (інв. № 59099) площею 531,8 кв.м., цеху металевих конструкції (інв. № 51151) площею 561,0 кв.м., цеху з переробки сталевої рулонної стрічки (інв. № 59037) площею 1 460,3 кв.м., складу готової продукції (інв. № 51149) площею 300,1 кв.м.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником зазначеного нерухомого майна, що складається з будівлі управління ЗУМ (інв. № 59099) площею 531,8 кв.м., цеху металевих конструкції (інв. № 51151) площею 561,0 кв.м., цеху по переробці сталевої рулонної стрічки (інв. № 59037) площею 1 460,3 кв.м., складу готової продукції (інв. № 51149) площею 300,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1201788723101), з 09.10.2017 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 09.10.2017 № 901, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л
Відповідно до відповіді Головного управління ДПС у Запорізькій області № 2700/5/08-01-24-10 від 23.02.2024 є ОСОБА_1 станом на 22.02.2024 не значиться на обліку як платник земельного податку та орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065. Інформація щодо сплати та заборгованості з орендної плати та земельного податку відсутня. 
Згідно з витягом Міжрайонного управління у Запорізькому районі та місті Запоріжжі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 15.06.2017 № 1233/207-17 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 17 789 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:02:022:0065, складає 14 560 294,32 грн. 
Запорізькою міською радою на підставі зазначеної інформації, документів та рішень Запорізької міської ради від 30.06.2015 № 7 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя», від 28.11.2018 № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» здійснено розрахунок недоотриманих доходів за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою площею 17 784 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 10.10.2017 по 22.02.2024. 
За вказаним розрахунком недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 у вигляді орендної плати за землю за період з 10.10.2017 до 13.11.2023 та у період часу з 10.10.2017 до 31.10.2024, розмір недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 зазначеною земельною ділянкою складає 1629339,27 грн.
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Обов`язки землекористувачів визначені змістом статті 96 ЗК України.
Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі.
У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі рілліпо Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (пункт 288.5 статті 288 ПК України).
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі.
У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, і не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (пункт 288.5 статті 288 ПК України).
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.
За змістом частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
Зазначений правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах: від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20).
У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд керується тим, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про кваліфікацію спірних правовідносин за статтею 1212 ЦК України.
Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 157 ЗК України).
Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі - Порядок № 284).
Згідно з частиною шостою статті 120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду,
що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.
Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі
і державної реєстрації нотаріусом прав власності на неї у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташована вказана нежитлова будівля. Незважаючи на те, що нежитлова будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна
і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату,
що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.
Вищевикладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду: від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц (провадження
№ 61-6606св20) та від 02 липня 2024 року у справі № 644/8837/19 (провадження
№ 61-12714св23).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі
№ 200/606/18 зазначено, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки
та розташованої на ній будівлі або споруди відомо ще за часів Давнього Риму (superficies solo cedit - будівництво приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він передбачений як потребами обороту, так і загалом самої природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктах нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Вищезазначене дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, інакше вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення) договору оренди тощо та недотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом умовними.
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.
Матеріалами справи підтверджується, що на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 площею 1,7784 га у період часу з 10.10.2017 до 13.11.2023 перебувало нерухоме майно, яке знаходилось у власності ТОВ «ТОРГІВЕЛЬНО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «МЕТАЛПРОМ» та ОСОБА_1 . Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічного паспорту від 20.04.2012, виготовленого ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» загальна площа об`єктів нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 складає 7 573,6 кв.м. (2 937,7 кв.м. (у власності ОСОБА_1 ) + 4 635,9 кв.м. (у власності ТОВ «ТПГ «МЕТАЛПРОМ»)
Відтак, частка земельної ділянки, якою у період з 10.10.2017 до 13.11.2023 фактично користувався ОСОБА_1 , становить 6898,18 кв.м. з розрахунку: 17 784 кв.м. (загальна площа земельної ділянки) х 2 937,7 кв.м. (площа нерухомого майна, яка перебувала у власності ОСОБА_1 )/ 7 573,6 кв.м. (загальна площа нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці)
У відсотковому значені доля земельної ділянки, яка у період з 10.10.2017 до 13.11.2023 перебувала у користуванні ОСОБА_1 становить 38,79% (6 898,18 кв.м. (площа земельної ділянка, яка перебувала у користуванні Відповідача) * 100% / 17 784 кв.м. (загальна площа земельної ділянки)).
Відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. 
Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 зазначив, що не бачить жодних перешкод для застосування вищевказаної норми податкового кодексу (за аналогією) у спірних правовідносинах і як наслідок з цього доходить до висновку (відповідаючи на ключове питання спору), що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим
У постанові від 18.10.2023 у справі № 639/6422/21 Верховний Суд дійшов висновку, що за відсутності іншої норми права, яка б урегульовувала подібні правовідносини, а також враховуючи ненадання відповідачем альтернативного розрахунку спірних сум, Верховний Суд вважає обґрунтованим та правомірним застосування судами попередніх інстанцій пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за аналогією у спірних правовідносинах та дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці, можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду та 17.08.2022 у справі № 922/1646/20.
Таким чином, фактичний користувач земельних ділянок, яким за встановленими у справі обставинами є, зокрема, ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, якою він використовує без достатньої правової підстави, за рахунок власника ділянки зберіг у себе вартість, що підлягала сплаті за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Вищезазначене свідчить про безпідставність посилань відповідача на відсутність підстав для стягнення з нього грошових коштів на користь органу місцевого самоврядування.
Заперечуючи проти розрахунку, відповідач не надав суду належних доказів на спростування розрахунку міської ради недоотриманого доходу, тому розрахунок недоотриманих доходів за фактичне користування ОСОБА_1 земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065, здійснений пропорційно частці нерухомого майна відповідача, розташованого на земельній ділянці не суперечить вимогам закону, є правильним та неспростованим.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації. В усталеній практиці Верховного Суду зазначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює та не припиняє певні права та обов`язки, а видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Тобто, навіть за наявності свідоцтва про право власності дослідити необхідно підстави та спосіб набуття відповідного права. Указаного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 05.10.2021 у справі № 904/4134/24. Верховний Суд у постановах від 18.06.2019 у справі № 911/1657/18, від 18.06.2024 у справі № 916/1200/23, від 20.08.2024 у справі № 916/3951/21, від 27.06.2024 у справі № 199/10168/21 зазначив, що за своєю правовою природою свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Свідоцтво видається на підтвердження існування права і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, у цьому випадку – свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.
Усталеною також є позиція Верховного Суду, викладена зокрема, у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 539/5295/21 стосовно того, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.
Оскільки протоколом від 09.11.2023 № 599244 втановлено, що ОСОБА_1 є переможцем електронного аукціону (торгів), які проведено ДП «СЕТАМ», на нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад інв. № 51151/1, літера за планом земельної ділянки Г, загальною площею 136,7 кв.м.; контрольно-пропускний пункт № 1, літера за планом земельної ділянки О, загальною площею 5,5 кв.м.; навіс, літера за планом земельної ділянки Ф; навіс, літера за планом земельної ділянки Х; будівля заправки, літера за планом земельної ділянки М, загальною площею 46,0 кв.м.; дизельна, літера за планом земельної ділянки Н, загальною площею 15,2 кв.м.; трансформаторна підстанція, літера за планом земельної ділянки Ч; киснева, літера за планом земельної ділянки С; пожежне водоймище, за планом земельної ділянки № НОМЕР_1 ; естакада, за планом земельної ділянки № НОМЕР_2 ; замощення, за планом земельної ділянки № ІІ. Згідно з актом від 13.11.2023 про реалізацію предмета іпотеки ОСОБА_1 сплатив суму ціни продажу шляхом перерахування 837 702,00 грн на розрахунковий рахунок ДП «СЕТАМ», саме з 13.11.2023, а не з моменту державної реєстрації, у відповідача виникли права та обов`язки щодо нерухомого майна, яке до вказаного моменту перебувало у власності ТОВ «ТПГ «МЕТАЛПРОМ» та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Загальновідомим є факт, що указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який згодом було неодноразово продовжено.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX "Про внесення змін до ПК України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", який набрав чинності 17.03.2022, внесено зміни до п. 69 підроз. 10 роз. ХХ Перехідних положень ПК України, зокрема вказаний пункт доповнено пп. 69.14 відповідно до якого тимчасово, на період з 01.03.2022 по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.
Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX "Про внесення змін до ПК України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно", який набрав чинності 06.05.2023, внесено зміни до пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ Перехідних положень ПК України, зокрема абз. 1 вказаного пункту встановлював таке: за період з 01.01.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Аналіз пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ Перехідних положень ПК України свідчить про те, що тимчасово, на період з 01.03.2022 по 31.12.2022, не нараховується та не сплачується плата за землю (орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані, окрім іншого, на територіях активних бойових дій та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб-підприємців або юридичних осіб (схожий за змістом висновок щодо попередньої редакції пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ Перехідних положень ПК України викладений у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.10.2024 у справі № 620/5747/23).
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Вказана постанова набрала чинності 25.12.2022.
На підставі вищевказаної постанови, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 № 1668/39004.
Відповідно до вказаного Переліку вся територія Запорізького району (код UA23060000000070350) віднесена до території активних бойових дій з 12.03.2022 по 31.12.2022 (див. також постанову Верховного Суду від 25.02.2025 у справі № 908/929/24).
Верховний Суд у постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, з урахуванням системного аналізу змісту п. 10.1.1 ст. 10, пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14, ст. ст. 40, 41, п. 265.1.3 ст. 265 ПК України, виснував, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України".
Фактично в цій справі відповідач не погоджується з сумою нарахування доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, зокрема, за період з 01.01.2022 до 31.12.2022 з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» від 11.04.2023 № 3050-ІХ. 
Зазначеним Законом підпункт 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України викладено у новій редакції та зазначено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. 
Водночас плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». Відповідач до 19.04.2024 не був власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). 
Відповідач використовував спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі і не сплачував орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі. 
За таких обставин, ОСОБА_1 (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а міська рада (потерпілий) втратила належне їй майно (кошти від орендної плати). Документ сформований в системі «Електронний суд» 16.12.2025 7 У розумінні положень п.п. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, п.п. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1, п. 269.2 ст. 269, п.п. 270.1.1, 270.1.2 п. 270.1 ст. 270, п. 287.7 ст. 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. 
Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (у т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку у період часу з 12.03.2022 до 28.02.2023 не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України відсутні обов`язки та повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку. 
Разом з тим предметом цього позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України в розмірі орендної плати, що належить до сфери приватноправових відносин. За суб`єктним складом спір також є приватноправовим, оскільки сторонами спору є суб`єкт господарювання та орган місцевого самоврядування - Запорізька міська рада, яка діє як представник власника (територіальної громади м. Запоріжжя) земельної ділянки комунальної власності у приватноправових земельних відносинах, а не як суб`єкт владних повноважень.
У постанові від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24 Верховний Суд дійшов висновку, що Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» (далі – Закон № 3050-IX) чітко передбачено, що не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди , юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що положення Закону від 11.04.2023 № 3050-IX підлягають застосуванню у разі наявності правових підстав для володіння чи користування земельними ділянками, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.02.2025 у справі № 908/929/24. 
З огляду на те, що в цій справі встановлено, що у 2022 році ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:02:022:0065 без належної правової підстави, а саме без укладеного договору оренди землі, він не мав статусу платника плати за землю, тому положення Закону № 3050-IX на спірні правовідносини не поширюються.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги вказаного не спростовують та не дають підстав вважати, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Доводи відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення відповідачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Штабовенка Д.В. – слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича –  залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 05 червня 2026 року.

Головуючий

Судді